Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивач Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , звернувся до Корабельного районного суду міста Миколаєва з цивільним позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів на його утримання. В обґрунтування заявленого позову позивачем зазначено, що відповідач [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , яка ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Громадянка [PERSON] , [INFO] , перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про одруження, видане Хотинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 43 від 12.03.2022 року. [INFO] відповідач [PERSON] народила дитину [PERSON] , [INFO] . Державна реєстрація народження проведена відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 10.07.2024 року № 1249, згідно з яким немовля - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), до актового запису внесені такі данні про народження дитини: мати - [PERSON] , [INFO] , батько - [PERSON] , [INFO] , відомості про батька записані відповідно до статті 133 Сімейного кодексу України. 14.06.2024 року малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , відповідно до Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я «Про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку» була вміщена до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2». 10.08.2024 року прийнято рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1334, яким малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. З 14.06.2024 до теперішнього часу мати дитини, [PERSON] , жодного разу не прийшла до служби та не поцікавилася долею своєї дитини. Враховуючи вищезазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом в інтересах малолітньої дитини. Ухвалою суду від 24.01.2025 року провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі було відразу розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення відповідачу. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Відповідач не скористалася своїм правом на надання відзиву до суду проти задоволення позовних вимог. В судове засідання представник позивача Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради - Вознюк О.В., не з`явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач - [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини їх неявки суду не відомі. У поштових повідомленнях про виклик у судові засідання відповідача листоношею проставлена відмітка про відсутність останньої за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Представник третьої особи, Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради - Таворська Л.В., в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, суд ухвалює рішення за відсутності сторін по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. На території Корабельного району м. Миколаєва проживає відповідач [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , та ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Громадянка [PERSON] , [INFO] , перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про одруження, видане Хотинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 43 від 12.03.2022 року. [INFO] відповідач [PERSON] народила дитину [PERSON] , [INFO] . Державна реєстрація народження проведена відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 10.07.2024 року № 1249, згідно з яким немовля - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), до актового запису внесені такі данні про народження дитини: мати - [PERSON] , [INFO] , батько - [PERSON] , [INFO] , відомості про батька записані відповідно до статті 133 Сімейного кодексу України. Службою у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради направлено клопотання до ВП № З МРУП ГУНП в Миколаївської області з проханням про оголошення розшуку юридичного батька дитини, [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Одеси. 26.06.2024 року отримали довідку, що гр. [PERSON] перебуває в активному державному розшуку за Бахмутським РВП ГУНП в Донецькій області від 24.07.2023 року, на даний час його місцезнаходження невідомо. Перебуваючи в шлюбі, гр. [PERSON] проживала однією сім 'єю з гр. [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 07.06.2024 року до Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради з відділу гуманітарних питань надійшла службова записка щодо повідомлення від Управління патрульної поліції в Миколаївській області про факт вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] її співмешканцем [PERSON] у присутності дитини, які проживають за адресою; [ADDRESS] . На момент відвідування будинку, де проживає родина, в помешканні було брудно, відсутнє електропостачання, газ, у немовля відсутнє ліжко, предмети гігієни, свідоцтво про народження, дитина занедбана про що складено відповідний акт від 07.06.2024 року. З матір`ю проведена профілактично-роз`яснювальна бесіда, сім`я взята на облік Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, Миколаївським міським центром соціальних служб під соціальний супровід. Матір зобов`язали привести житло в належний вигляд, зареєструвати дитину та надати свідоцтво про народження до служби, з метою взяття дитини на облік. Однак, мати на контакт зі службою не виходила, на телефонні дзвінки не відповідала. 14.06.2024 року службами у справах дітей Миколаївської міської ради та адміністрації Корабельного району, інспектором СЮП ВП МРУП ГУНП в Миколаївській області Дмитруліним О. повторно відвідана адреса проживання [PERSON] . Матері вдома не було, з немовлям знаходився її співмешканець [PERSON] від якого було чутно стійкий запах алкоголю. Для обстеження умов проживання, утримання дитини членам комісії, громадянин [PERSON] заходити до будинку не дозволив, сам віддав хлопчика начальнику служби. Враховуючи ситуацію, яка може призвести до непоправного, службою була викликана карета швидкої допомоги та складено Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я «Про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку» від 14.06.2024 року. Дитина - [PERSON] , [INFO] , одразу була вміщена до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2». На момент вміщення дитина була в занедбаному стані, у брудному одязі, з явними ознаками застуди. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.03.2024 року справа 488/2085/23 гр. [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 10.08.2024 року прийнято рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1334, яким малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Для влаштування до сімейних форм виховання дитини [PERSON] , [INFO] , до КНП «Міська дитяча лікарня № 2» направлений потенційний опікун [PERSON] , який пройшов курси підготовки кандидатів в опікуни/піклувальники при Миколаївському обласному центрі соціальних служб. Контакт встановлений. Потенційний опікун [PERSON] виявив бажання встановити опіку над малолітнім [PERSON] та забрати дитину для спільного проживання зі своєю родиною. Рішенням № 5 виконавчого комітету Прибузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 05.09.2024 року, малолітній [PERSON] , [INFO] , влаштований під опіку [PERSON] . З 14.06.2024 року і до теперішнього часу мати дитини, [PERSON] , жодного разу не прийшла до служби та не поцікавилася долею своєї дитини. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення [PERSON] від виховання своєї малолітньої дитини. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача - [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дітей 10.10.2024 року. На підставі Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради наданого до суду, вбачається доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як передбачено у статті 245 СК України, якщо дитина постійно проживає у дитячому закладі або закладі охорони здоров`я, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію закладу. Згідно з ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 15 вказаного Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. При розгляді даної цивільної справи достовірно було встановленою, що відповідач свідомо не виконує своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з ст. 150 СК України батьки зобов`язані утримувати, виховувати, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 164 СК України встановлені підстави позбавлення батьківських прав, а саме ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Верховний Суд України у своїй Постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" № 3 від 30.03.2007 року зазначає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Верховний Суд України, узагальнюючи практику розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми від 11.12.2008 року, звернув увагу на те, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. У ч 1. ст. З Конвенції "Про права дитини" зазначається, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З вимог ч. 2 ст. 166 СК України та ч. 3 ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства" вбачається, що особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку по утриманню дитини. При задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Порядок стягнення аліментів та інших коштів на дитину, яка перебуває у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, регулюється положеннями ст. 193 СК України. Виходячи з положень ч.2 та ч.3 ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Виходячи з вищевикладеного, діючи в першу чергу в найвищих інтересах дитини, суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги Органу опіки та піклування ВК ММР та позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина та стягнути з них аліменти на його утримання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Оцінюючи надані докази та враховуючи, що особи позбавлені батьківських прав, не звільняються від обов`язку по утриманню дитини, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд також роз`яснює відповідачу, що відповідно до ст. 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів ( 1211,20 грн. + 1211,20 грн. = 2422,40 грн.) у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду з позовними вимогами на підставі Закону України "Про судовий збір". Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: partial