Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

29 листопада 2024 року позивач Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернувся до суду з позовом до відповідача 1 [PERSON] , відповідача 2 [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що надає послуги теплопостачання до квартири [ADDRESS] , в якій проживають відповідачі та співвласниками якої вони є. Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» визначено виконавцем послуг із центрального опалення та підігріву води для населення на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 17 від 26 січня 2010 року. Боржники свої зобов`язання як споживачі виконували неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 01 листопада 2024 року мають заборгованість у розмірі 88 739,48 грн. Непроживання відповідачів у квартирі, яка належить їм на праві власності, та факт відсутності реєстрації в цій квартирі не звільняє від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Виходячи з наведеного, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані послуги з теплопостачання станом на 01 листопада 2024 року у розмірі 88 739,48 грн, а також понесені при зверненні до суду з позовом судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн (а.с. 1-2). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 листопада 2024 року дану цивільну справу передано для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 10). Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 11-12). 11 грудня 2024 року до суду надійшла заява [PERSON] про застосування строку позовної давності у даній справі (а.с.22). 23 січня 2025 року представником позивача подано до суду уточнення розрахунків по даній цивільній справі. Вказує, що згідно розрахунку боргу за теплоенергію по особовому рахунку № [NUMBER] , заборгованість за надані послуги теплопостачання, що виникла за адресою: [ADDRESS] , за період з 02 квітня 2017 року по 01 листопада 2024 року становить 44\~034,50 грн, яку просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку (а.с.30-32). Представник позивача у судове засідання не з`явився, попередньо подала до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги, просить розглядати справу за його відсутності, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 69). Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Від відповідача 1 [PERSON] до суду подана заява про слухання справи за її відсутності та відсутності її брата [PERSON] . Позовні вимоги визнають частково, просять застосувати до даних правовідносин строк позовної давності (а.с.45). Згідно частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно розрахунку боргу за теплоенергію, станом на 01 листопада 2024 року за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість за послуги з теплопостачання у загальному розмірі 88 739,48 грн (а.с. 3). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідачам на праві власності по 1/2 частині належить квартира [ADDRESS] (а.с.4). 01 грудня 2021 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго», що діє на підставі статуту, Виконавцем, опубліковано типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Даний договір затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022) (а.с.5-7). Відповідно до довідки № 2790 про реєстрацію місця проживання, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.25). Згідно розрахунків за 2017-2024 роки станом на 02 квітня 2017 рік заборгованість за адресою: [ADDRESS] становила 35\~554,08 за опалення та 15\~035,69 грн за гарячу воду (а.с.33-40). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Як убачається з матеріалів справи, відповідачем Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надаються послуги з теплопостачання до квартири [ADDRESS] , в якій проживають відповідачі, а останні, у свою чергу, споживають зазначені послуги, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань. За правилами\~частини першої\~статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 цього Закону\~споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до\~пункту 1\~частини третьої\~статті \~20\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з\~пунктом 3\~частини другої\~статті 21Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Ураховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житловою-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року, прийнятій у справі №6-2951цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року, прийнятій у справі №176/456/17 (провадження № 61-63св18). Приписами пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~встановлено, що споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом. Відповідно до\~статті 68 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання. Порядок формування та затвердження цін і тарифів на житлово-комунальні послуги визначені вимогами статті 31\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги». До повноважень позивача не входить зменшення або збільшення тарифів, встановлених для оплати наданих послуг. Згідно з пунктом 8 «Правил надання населенню послуг по водо-теплопостачанню і водовідводу», послуги надаються відповідно до умов договору. Але це не означає, що під час відсутності такого договору відповідач має право користуватися послугами, що фактично надаються, і не оплачувати їх. За змістом\~частини шостоїстатті 19 Закону України «Про теплопостачання»\~споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до вимог\~статті 25 Закону України «Про теплопостачання»\~у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Це узгоджується з положеннями\~статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян. Такими діями відповідачів є фактичне користування послугами, що надаються позивачем. Згідно зі\~статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до\~статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами\~статті 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Оскільки відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовилась від послуг, які надавало їй Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго», то у них виник обов`язок сплатити ці послуги. Правилами частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно частини першої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частиною другою\~статті 77 Цивільного процесуального кодексу України. За правилами частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] є споживачами послуг теплової енергії, що надається Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго». Як зазначає\~позивач,\~утворилася заборгованість\~за послуги\~з централізованого\~опалення за\~період з\~02\~квітня 2017\~року по\~01\~листопада 2024\~року у\~загальному розмірі\~44\~034,50 грн. Доказів того, що послуги споживачам не надавались, що вони не користувалися наданими послугами і потреби в таких послугах не мали, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено. Розрахунки заборгованості за теплоенергію є чіткими, повними та розгорнутими по окремим категоріям. Даних на його спростування матеріали справи не містять. З огляду на зазначене, суд, за результатами розгляду справи, вважає доведеним позивачем факт невиконання відповідачами обов`язку щодо оплати вартості отриманих послуг з теплопостачання. Відповідачем 1 було заявлено про застосування строку позовної давності (а.с.22, 45). Відповідно до\~статті 256 Цивільного кодексу України,\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями\~статті 257 Цивільного кодексу України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України. У\~статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з частинами четвертою-п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. \~Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України\~позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (пункти 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятій по справі №911/3681/17). Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії» та від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02 квітня 2020 року. Таким чином, позивач у межах строку позовної давності має право на стягнення заборгованості за комунальні послуги з 02 квітня 2017 року. На час\~розгляду справи\~у відповідачів\~існує заборгованість\~перед позивачем\~за період\~з 02\~квітня 2017\~року по\~01\~листопада 2024\~року у\~загальному розмірі\~44\~034,50 грн, яку і просить стягнути позивач. З позовом позивач звернувся до суду 29 листопада 2024 року. Відповідачами у даній справі не було надано доказів на підтвердження відсутності своєї вини у неналежному виконанні умов зобов`язання, визначеного договором. Отже, внаслідок неналежного виконання споживачами, відповідачами зобов`язання по оплаті наданих послуг, з 02 квітня 2017 року по 01 листопада 2024 року виникла заборгованість за надані послуги теплопостачання у загальному розмірі 44 034,50 грн, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається копії платіжного доручення, позивачем сплачено судовий збір за позовом у загальному розмірі 3028,00 грн (а.с. 8). Позовні вимоги задоволені у повному обсязі, тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3028,00 грн в рівних частинах, тобто по 1 514,00 грн з кожного. На підставі викладеного, відповідно до статей 526, 527, 530, 610-612, 629, 815 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved