Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з заявою про видачу обмежувального припису відносно сина [PERSON] та [PERSON] . Заяву [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] є її невісткою, а [PERSON] сином, які проживають разом за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою проживає і заявниця, однак не в одному будинку із [PERSON] та [PERSON] . Під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] неодноразово завдавали заявниці тілесних ушкоджень, висловлювалися нецензурною лайкою, внаслідок чого вона викликала швидку допомогу, неодноразово була госпіталізована до медичного закладу та знаходилася на стаціонарному лікуванні. Постійні побиття значно погіршили стан здоров`я заявниці, внаслідок чого вона змушена витрачати додаткові кошти на лікування для покращення стану свого здоров`я. Застереження працівників поліції та дільничного\~ ніяким чином не впливають на відносини [PERSON] та [PERSON] із заявником\~ та знову проявляються у погрозах та побиттях. 25 березня 2025 року [PERSON] направлено заяву до відділу поліції по факту побиття\~ заявниці невісткою [PERSON] . На підставі поданої заяви було відкрито кримінальне провадження\~ з правовою кваліфікацією ч.1ст.125 КК України. Таким чином заявник вважає себе особою, яка\~ зазнає домашнього насильства та у зв`язку з цим звернулася до суду із заявою в якій\~ просить видати відносно [PERSON] та [PERSON] обмежувальний припис\~ із відповідними заборонами. Ухвалою суду від\~ 23 травня 2025 року відкрито провадження у справі\~ та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні [PERSON] подану заяву підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у ній. Вказала, що син із невісткою неодноразово наносили їй тілесні ушкодження\~ та між ними постійно виникають сварки. Повідомила, що будинок по [ADDRESS] належить синові [PERSON] , а вона, заявник, проживає за цією ж адресою, однак у іншому приміщенні. Також зазначила, що після 15 березня 2025 року конфліктів між нею, сином та невісткою не було та наразі жодних загроз щодо неї з боку [PERSON] та [PERSON] немає. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви. Вказала, що в будинку по [ADDRESS] вона проживає з 2012 року. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] із зазначеного будинку було виписано. У 2023 році 1/2 частину будинку\~ [PERSON] подарував їй [PERSON] . Із серпня 2022 року [PERSON] припинила з нею спілкуватися після сварки із сином [PERSON] . Вказала, що дійсно між нею, [PERSON] та [PERSON] наявний тривалий конфлікт з приводу собаки. Також зазначила, що конфлікти траплялися, заявниця навіть викладала відповідні відео у соціальні мережі з погрозами. Конфлікти траплялися з приводу неможливості спільного проживання. Також [PERSON] зазначила, що вони намагалися із заявницею примиритися та з травня 2024 року вона взагалі\~ не спілкується ні з нею, ні з сином [PERSON] 15 березня 2025 року виник конфлікт у зв`язку з тим, що заявниця перекрила постачання води, при цьому вона висловлювалася нецензурною лайкою\~ відносно [PERSON] , а вона, [PERSON] , дійсно не втрималася та вдарила її\~ в обличчя. На підтвердження викладеного [PERSON] надала суду документи, що підтверджують право власності на будинок по [ADDRESS] , а також докази вчинення [PERSON] відносно неї, [PERSON] , фізичного насильства. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував та підтримав надані [PERSON] пояснення. Заслухавши пояснення заявника, заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Розділом IV Глави13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до\~ п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Судом встановлено, що [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.03.2025, право власності на будинок [ADDRESS] , зареєстровано за: 1/2 частина за [PERSON] та 1/2 частина за [PERSON] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Смілянської міської ради від 26.05.2025 №2426, у будинку [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Заявниця стверджує, що вона постійно потерпає від домашнього насильства з боку сина та невістки, які завдають їй тілесних ушкоджень та ображають. Внаслідок чого вона неодноразово зверталася до медичного закладу та поліції. На підтвердження вказаного заявник надала суду висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 04 квітня 2023 року, витяг з ЄРДР від 25 березня 2025 року, висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 19 березня 2025 року та виписку №56474 із медичної карти стаціонарного хворого. Пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильству» встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Визначення конкретних видів, передбачених ч.2 ст.26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно із висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до роз`яснень, наведених в п.п.10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Разом з тим докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог не вказують на вчинення [PERSON] та [PERSON] домашнього насильства. Так, висновки спеціалістів в галузі судово-медичної експертизи від 04 квітня 2023 року та 19 березня 2025 року, не містить жодного доказу, що саме [PERSON] та [PERSON] \~ заподіяли [PERSON] тілесні ушкодження, оскільки дані у висновку спеціаліста встановлено лише на основі пояснень [PERSON] . Також суд відхиляє надану заявником\~ виписку №56474 із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , оскільки\~ причинно-наслідковий зв`язок між погіршенням стану здоров`я за період з 29 квітня по 08 травня 2025 року та вчиненням відносно [PERSON] , з її слів, фізичного насильства\~ [PERSON] та [PERSON] , відсутній. Кримінальне провадження №12025255350000075 від 25.03.2025, на яке посилається заявниця, не є належним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України, з огляду на те, що кримінальне провадження на даний час не завершено, підозру не оголошено, а тому даний письмовий доказ не доводить вчинення будь-яких протиправних дій відносно заявника. У поданій заяві заявниця стверджує, що конфлікти між нею, сином та невісткою виникають протягом тривалого часу, що змушує її звертатися до правоохоронних органів, однак, факт звернення заявника до правоохоронних органів свідчить лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, але не підтверджує факт того, що [PERSON] та [PERSON] вчинили по відношенню до заявника, домашнє насильство. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що тривалість та системність протиправної поведінки підтверджує вірогідність вчинення кривдниками будь-якого насильства щодо заявника, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». При цьому наявність тривалого конфлікту та непорозумінь між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є очевидним, тому суд вважає, що заявником не доведено ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованих осіб обмежувального припису. Ураховуючи викладене, суд вважає, що наявність тривалого конфлікту між сторонами, небажання його врегулювання, неодноразове звернення їх до правоохоронних органів, спростовують твердження заявника про застосування до неї насильства. Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані [PERSON] в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення [PERSON] та [PERSON] фізичного чи психологічного насильства відносно заявника у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цих осіб, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Outcome: dismissed