Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про зміну\~правового режиму\~майна із\~визначенням за\~кожним співвласником\~по \~частки та\~усунення перешкод\~в користуванні\~квартирою шляхом\~визначення порядку\~користування квартирою\~і вселення в обґрунтування якого зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.03.2002 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] без визначення часток. Кімнату площею 11,0 кв.м. фактично займав позивач, натомість на даний момент у наведеній квартирі фактично проживають [PERSON] ( [PERSON] )., [PERSON] і [PERSON] , які чинять перешкоди у користуванні даним житлом позивачу, змінивши замки обмежують його доступ до квартири - двері ніхто не відчиняє, а ключі від квартири знаходяться виключно у відповідачів. [PERSON] неодноразово звертався до відповідачів за для вирішення питання користування і утримання спільного житла у мирний шлях, натомість це позитивного результату не надало. Окрім того, позивач пропонував відповідачам 29 серпня 2023 року об 11 годині прибути до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області (нотаріус Демуш Є.B.) , що розташована по [ADDRESS] за для добровільного укладення договору про визначення частки кожного з співвласників у спільному майні, враховуючи презумпцію рівності часток, а також узгодження можливості викупу його частки іншими співвласниками, що відповідачами було проігноровано. Позивач не має змоги ні жити в спірній квартирі, ні розпорядитися належним йому майном, оскільки частки співвласників квартири не визначено, а відповідачі через неприязні стосунки, добровільної згоди на визначення часток не надають. Між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо порядку користування спірною квартирою, натомість частка позивача у праві власності на спірну квартиру становить 1/4 частину, у зв`язку з чим вважаючи, що на його частку припадає 11.0 квадратних метрів житлової площі (44,1 : 4 = 11,025), просить виділити йому у користування кімнату розміром 11,0 кв. м., а інші дві кімнати площею 12,9 кв.м. і 20,2 кв.м. залишити в користуванні [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідачка [PERSON] надала письмові пояснення, згідно яких відповідно до технічного паспорту на квартиру, житлова площа квартири складає 44,1 кв.м в тому числі: кімнати площею 12,9 кв.м, кімнати площею 20,2 кв.м, кімнати площе. 11,0. При цьому, кімната площею 20,2 кв. м не є ізольованою, через неї здійснюється вхід до двох інших ізольованих кімнат площею 11,0 кв. м та 12,9 кв. м. Отже згідно з планом квартири кімнати площею 11,0 кв. м та 12,9 кв. м не мають окремого входу, вхід до них можливий лише з кімнати площею 20,2 кв. м, тобто ця кімната є прохідною. Позивач [PERSON] проживав в спірній квартирі з 1990 по 1994 роки та після одруження з [PERSON] переїхав до її помешкання, з якою веде спільний бізнес, проживає у добротному будинку. Отже з часу одруження позивач у спірній квартирі не проживає, його речей в квартирі не має, обов`язків зі сплати комунальних платежів ніколи невиконував. У спірній квартирі проживають окремі три сім?ї: [PERSON] , [PERSON] разом з неповнолітніми синами: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відомості щодо батька дітей записані зі слів матері, а також повнолітній [PERSON] . Ніяких перешкод ніхто з відповідачів, позивачу не чинив, він має повний доступ до квартири, але в ній не проживає, оскільки йому це не потрібно. Вважає, що йому важливе тільки те, щоб йому сплатили вартість його частки. З метою безпеки, [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми тимчасово мешкають в Польщі, [PERSON] тимчасово перебуває в межах України та намагається заробити грошові кошти з метою погашення боргів, а у спірній квартирі постійно проживає - [PERSON] , яка утримує квартиру за рахунок своєї маленької пенсії. Зазначила, що усі відповідачі вважають спірну квартиру єдиним нашим постійним місцем проживання. За варіантом позивача, він просить виділити йому кімнату для проживання у спірній квартирі, яка є суміжною, а не ізольованою, а іншим трьом співвласникам залишити 2-ї кімнати у загальному користуванні, одна з яких є прохідною. Окрім того, позивач просить лишити у загальному користуванні сторін балкон площею 1.0 кв.м. який, примикає до прохідної кімнати площею 20,2 кв.м., яку позивач просить суд виділити, що вважає порушуватиме права відповідачів, як співвласників квартири, оскільки позивач буде мати пріоритет у визначенні кімнати для проживання у спірній квартирі. До кімнати, яку пропонує виділити йому можливо потрапити лише із прохідної кімнати, яку позивач пропонує виділити відповідачам та які у свою чергу є особами різної статті, окремими сім?ями. Зазначила, що позивач має ключі від квартири та вільний доступ до неї, перешкод позивачу в користуванні квартирою, якою він не користується за власною волею багато років, оскільки проживає з дружиною за іншою адресою, ніхто не чинить. Надала висновок експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Довгаль І.А. від 25 квітня 2024 року згідно якого визначити порядок користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] між чотирма співвласниками виділивши в користування окрему кімнату (спальню площею не менше 8 кв.м) в трикімнатній квартирі N? 16 - не можливо. Ринкова вартість частки квартири [ADDRESS] , що визначена від загальної її ринкової вартості, станом на час складання висновку складає (округлено): 318 295, 00 грн. без ПДВ. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити. Зазначила, що відповідачі не з`явилися до нотаріуса для вирішення питання в добровільному порядку та чинять перешкоди у користуванні квартирою. Зокрема позивач приходив, однак не зміг потрапити до квартири, оскільки змінено замки, були звернення до поліції з цього приводу, однак поліція не змогла поспілкуватися із співвласниками. Відповідачка [PERSON] пояснила суду, що позивач не проживає у спірній квартирі тривалий час. Його право власності ніким не оспорюється, визнається відповідачами та перешкод у користуванні квартирою ніхто не чинить. Позивач має ключі від квартири та вимагає сплати йому коштів ща його частку квартири, однак вона заперечує проти цього. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволенні позовних вимог, оскільки перешкоди у користуванні позивачем квартирою відсутні, він за власною волею проживає окремо та має можливість користуватися квартирою. Зазначив, що відповідно висновку експерта виділ позивачу окремої кімнати не є можливим та ставить у гірше становище інших співвласників. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 59,3 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 2002 року була передана у спільну сумісну власність в порядку приватизації на підставі розпорядження виконкому міської Ради народних депутатів громадянці [PERSON] та членам її сім?ї: сину - [PERSON] , дочці - [PERSON] , онуку - [PERSON] . \~ \~ \~ \~ Право власності на квартиру зареєстровано за зазначеними у свідоцтві співвласниками в МБТІ на праві спільної власності та внесене в реєстрову книгу за N? 574п-2515-16б. Відповідно до технічного паспорту квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 59,3 кв.м., житловою площею 44,1 кв.м.: одна кімната площею 20,2 кв.м., друга кімната площею 11,0 кв.м., третя кімната площею 12,9 кв.м. ; кухня площею 5,5 кв.м., ванна кімната сумісно з убиральнею площею 2,9 кв.м. , коридор площею 3,0 кв.м., вбудована шафа площею 2,8 кв.м.,балкон площею 1,0 кв.м. Щодо позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності, то суд виходить з наступного. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Право власності є непорушним. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 386 ЦК). Відповідно до частин першої-другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно частин першої-третьої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що рівність часток співвласників у спільній сумісній власності презюмується, при цьому норми глави 26 ЦК України не містять такого поняття як «визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності». Розмір часток співвласників презюмується рівним у випадках виділу частки одного із співвласників (ст. 370), звернення стягнення на частку майна у спільній сумісній власності (ст. 371), поділу майна, що є у спільній сумісній власності (ст. 372). Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Позовна заява мотивована тим, що відповідачі обмежують позивачу доступ до вказаної квартири, у зв`язку з чим між ними виник спір щодо порядку користування даною квартирою. Позивач бажає розпорядитися належною йому часткою у вказаній квартирі, проте позбавлений такої можливості, оскільки частки співвласників не визначено. При цьому, він звертався до відповідачів з пропозицією визначити частки кожного з співвласників у спільному майні, проте відповідачі через неприязні стосунки, добровільної згоди на визначення часток не надають, що підтверджується письмовою пропозицією відповідачам 29 серпня 2023 року прибути до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області (нотаріус Демуш Є.B.) для добровільного укладення договору про визначення частки кожного з співвласників у спільному майні, враховуючи презумпцію рівності часток, а також узгодження можливості викупу його частки іншими співвласниками, що відповідачами було проігноровано. Судом досліджено обставини справи та установлено, що між сторонами склались відносини, за яких вони не можуть за спільною згодою у позасудовому порядку визначити частки кожного з співвласників у спільному сумісному майні, тому визначення судом частки позивача у праві спільної сумісної власності у спірній квартирі є ефективним засобом захисту права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами не надано доказів на спростування того, що позивач обмежений у праві володіти, користується, розпоряджається вказаною квартирою на законних підставах або є законні підстави, що перешкоджають виділу часток із майна, що є у спільній сумісній власності сторін по справі. З урахуванням наведених норм права співвласники спірної квартири, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на припинення права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності. У зв`язку з чим частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки інше не встановлено домовленістю між, а тому розмір часток кожного з співвласників у цьому майні є рівним та складає по частині. Отже, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності є правомірними, оскільки позивач вправі вимагати визначити належну йому частку у праві спільної сумісної власності. Щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою, то суд виходить з наступного. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування житлом особа має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як стверджує позивач, що не спростовано відповідачами, [PERSON] приходив до спірної квартири, однак двері ніхто не відчиняє, а ключі від цієї квартири знаходяться лише у відповідачів, тобто останні обмежують позивача у доступі в квартиру, що підтверджується відповідями органів Національної поліції за зверненнями [PERSON] про те, що він не може попасти до квартири внаслідок зміни замків. З огляду на те, що сторони у справі мають рівні права на користування спірною квартирою, а тому перешкоди у користуванні нею позивачу, які чинять відповідачі мають бути усунуті шляхом вселення та надання позивачу можливості зробити дублікат ключів від замка (замків) дверей квартири [ADDRESS] , оскільки надати дублікат ключів за власний рахунок, як про це просив позивач, відповідачі не зобов`язані. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що позивачу ніхто не перешкоджає у користуванні спірною квартирою, а також про те, що стороною позивача не надано доказів такого перешкоджання, оскільки це спростовується матеріалами справи, зокрема листом ГУ НП в Дніпропетровській області про те, що 29.08.2023 [PERSON] звертався до поліції із повідомленням про те, що без його відома було змінено замки квартири по [ADDRESS] , через що заявник не може потрапити до квартири ( а.с. 22-23), листами про результати звернення від 10.07.2023, 11.07.2023 та довідкою про результати звернення ( а.с. 27-28). Стосовно позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Судом встановлено, що між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо порядку користування належною їм на праві спільної часткової власності квартирою. В той же час, відповідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Довгаль І.А. від 25 квітня 2024 року № КСЕ-19/104-24/12232 поділити та виділити в натурі співвласнику: позивачу [PERSON] частку та співвласникам: відповідачам - [PERSON] частку, [PERSON] частку, [PERSON] частку в трикімнатній квартирі [ADDRESS] не можливо. Згідно об?ємно-планувального рішення квартири N? 16, нормативних державних вимог п. 5.19, п. 5.22 ДБН В. 2.2-15-2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» [5] та п. 6.1 ДБН В.2.5-28-2018 «Природне і штучне освітлення» [6] - визначити порядок\~користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] між її чотирма співвласниками: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожному із співвласнику частини виділивши в користування окрему кімнату (спальню площею не менш 8 кв.м) в трикімнатній квартирі N? 16 - не можливо. Ринкова вартість частки квартири [ADDRESS] , що визначена від загальної її ринкової вартості, станом на час складання висновку складає (округлено) 318 295,00 грн. без ПДВ. Таким чином, зважаючи, що поділити та виділити в натурі співвласнику [PERSON] та визначити порядок користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] між її чотирма співвласниками неможливо, в цій частині суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. При цьому суд зазначає, що будучі ознайомленими із висновками експертизи щодо неможливості поділу та виділу в натурі квартири, представники позивача не заявляли про стягнення з відповідачів \~грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, а відповідно положень ст.. 364 ЦК України, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Outcome: partial