Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) з батьком [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за адресою проживання: [ADDRESS] , встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.09.2001 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, про що 01.09.2001 року Міським відділом реєстрації актів громадського стану Харківського обласного управління юстиції в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено актовий запис за № 750. Від шлюбу народилась дитина [PERSON] , [INFO] , про що 06.08.2015 року Комінтернівським відділом ДРАЦС Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 678 та видано Свідоцтва про народження дитини Серія [NUMBER] . У перші дні повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України відповідач виїхала до Словаччини, та з того часу відповідач дедалі менше цікавилася життям спільної дитини, рідко спілкується із нею. Також зазначив, що факт постійного проживання матері дитини за кордоном підтверджується Договором про надання житла біженцям від 21.05.2023 року та Таблицею до даного Договору «Щомісячна перевірка дозволеного перебування іноземця», так у вищезгаданій таблиці щомісячно уповноважена особа держави Словаччини проставляє печатки та вказує дати перебування біженців у притулку. Останні записи щодо [PERSON] зроблені 28.06.2024 року. Він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неі, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров?ям дитини, за власний кошт забезпечує дитину всім необхідним. Так він ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Окрім відвідин шкільного навчального закладу, він з донькою проводить увесь вільний час, займається її всебічним розвитком, велику увагу приділяє вихованню із доньки чесної, порядної, ввічливої та доброї людини. Мати дитини жодним чином не приділяє уваги доньці та не піклується про неї. Враховуючи вищевикладене, позивач була вимушена звернутися до суду із позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 29.08.2024 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Крім того ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 17.02.2025 року закрито підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та встановлення юридичного факту, та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що у 2022 році відповідач разом з доньками виїхали до [PERSON] , де мешкали близько одного року. Після спливу одного року молодша донька повернулась до нього та з 2023 року почала мешкати разом з ним. Рішення щодо повернення дитини з закордону обумовлено тим, що їй було важко навчатися у Словаччині, тому вони разом з відповідачем прийняли спільне рішення щодо повернення дитини та її проживання разом з ним. З вказаного часу відповідач приїжджала до дитини близько двох разів на рік. Також вказав ,що він працює у ТОВ «Гермес опт Трейдер», де отримує дохід. Всі витрати на дитину несене він самостійно, крім того у вихованні дитини йому допомагає бабуся. На теперішній час вони з відповідачем перебувають у шлюбі та підтримують подружні відносини. Підставою звернення до суду з цим позовом, окрім іншого, є те, що він має на меті зменшити тягар витрат на оплату комунальних послуг та з метою вільного пересування по м. Харкову і отримання відстрочки від мобілізації. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позовної заяви підтримав та, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , приймаючи участь дистанційно в режимі відеоконференції, в судовому засіданні проти позову не заперечувала, та пояснила, що вона на теперішній час мешкає в м. Братислава, так у 2022 році вона разом із донькою з України до Словаччини, де мешкали разом близько одного року. Маргарита навчалася у місцевій школі. Потім вона поїхала на канікули до батька, та після спливу часу канікул повертатися до Словаччини вона не захотіла, мотивуючи тим, що їй важко навчатися у школі в Словаччині. Вони з позивачем прийняли рішення залишити доньку в Україні на декілька місяців. Окрім того пояснила, що вона та позивач перебувають у шлюбі, підтримують відносини на відстані, та коли вона приїжджає до м. Харкова, то вони мешкають разом з чоловіком та дитиною однією сім`єю. В Україні вона буває близько 2-3 разів на рік, останній раз бачила дитину в січні 2025 року. З донькою вона спілкується близько одного разу на тиждень. Також вказала, що перешкод у спілкуванні з дитиною позивач не чинить, спору щодо місця проживання дитини у них з позивачем не має, так як повернення дитини до України та залишення проживання разом з батьком, були прийнято спільно із позивачем. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Малько О.П. до судового засідання не з`явився, в письмових поясненнях зазначив про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який відповідно до свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] зареєстрований 01.09.2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 750. Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 678 батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . З витягу з Реєстру територіальної громади Харківської територіальної громади від 07.08.2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована проживаючої за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 150 від 02.04.2024 року [PERSON] , [INFO] надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Довідками ПП «Гермес ОПТ Трейдер» від 12.08.2024 року №№ ГО000000006, ГО000000007 підтверджується, що [PERSON] працює в ПП «Гермес ОПТ Трейдер» з 04.02.2021 року, займає посаду менеджера в потовій торгівлі. Дохід за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року склав 95 865 грн. Дохід за період з 01.01.2024 року по 31.07.2024 року склав 67 455 грн. Відповідно до довідки Комунального закладу «Харківський ліцей № 46 Харківської міської ради ХЛ № 46» від 15.08.2024 року № 662/04-07/24 [PERSON] , [INFO] дійсно навчається в 4-Д класі КЗ «Харківський ліцей № 46 Харківської міської ради ХЛ № 46». Мати дитини, [PERSON] , навчанням та успіхами доньки не цікавиться, батьківські збори не відвідує. Не бере участі у вихованні доньки та не спілкується з класним керівником. Листом Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 12» Харківської міської ради від 14.08.2024 року № 33/0/541-24 підтверджується, що [PERSON] , [INFO] знаходиться під наглядом фахівців КНП «Міська дитяча поліклініка № 12» ХМР з народження по теперішній час. Звернення за медичною допомогою до поліклініки зареєстровані за такий час: в червні 2022 року, в січні та серпні 2023 року, квітні та серпні 2024 року. Згідно інформації отриманої від лікаря педіатра, Маргарита відвідувала поліклініку у супроводі [PERSON] . Згідно до договору про надання житла біженцям від 01.05.2023 року вбачається, що [PERSON] , 10.12.1978 було надано житлове приміщення для проживання в м. Братислава. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 06.11.2024 року № 427 вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] мешкає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, що визначено ч.1 ст.160 СК України. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як визначено ч.1 ст.161 СК України. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дитини, стать, вік дитини, матеріальне забезпечення батьків, їх працевлаштування та інші обставини, що мають істотне значення. Законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у вихованні дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Судом встановлено, що спір щодо місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , ініційований батьком дитини - [PERSON] . Дитина, як вбачається з матеріалів справи, і так фактично проживає з батьком, мати дитини - [PERSON] , не вимагає зміни місця проживання дитини. Вказане підтверджується також і висновком органу опіки, який не зазначає про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини, і пасивною позицією у процесі самої відповідачки - матері дитини, яка надала суду заяву про розгляд справи без її участі, крім того в судовому засіданні пояснювала, що рішення про проживання дитини з батьком приймалося спільно з позивачем. Встановлено, що мати дитини [PERSON] не вимагає від батька дитини змінити місце проживання дитини, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини відповідачка не заперечувала, що дитина фактично проживає з батьком та не заперечувала проти подальшого проживання малолітньої доньки разом із батьком та зазначала, що рішення щодо проживання дитини було прийнято нею спільно з позивачем. Враховуючи викладене, за встановлених обставин у справі, відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з цим позовом про визначення місця проживання дитини, між батьками існує спір щодо місця її проживання. Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року справі №127/16211/23 за аналогічних правовідносин, у зазначив, що "фактично … спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача". Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідачка - мати дитини не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання дитини, яка проживає разом із батьком, та зазначила, що вона надала згоду щодо проживання дитини з батьком, постійно спілкується з донькою, а тому позовні вимоги про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою проживання: [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) суд зазначає наступне. Частинами 3, 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Судом встановлено в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] приймає участь в матеріальному утриманні дитини [PERSON] , купує речі та надсилає їх з Словаччини до України, вказані обставини також підтвердила малолітня [PERSON] , яка була опитана в судовому засіданні. Та пояснила, що вона на даний час проживає разом з батьком, але мами іноді приїздить до Харкова і під час приїздів вони всі проживають разом, також вона іноді іздить до матері у м. Братислава. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сторони, як подружжя яке перебуває у шлюбі, мають спільний бюджет спільно утримують та виховують малолітню [PERSON] , а тому позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком - [PERSON] неповнолітньої доньки [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визначення місця проживання дитини та встановлення юридичного факту задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed