Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

[PERSON] 09 січня 2024 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , треті особи: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради, [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач є її рідним братом. Разом з позивачем у квартирі проживає та зареєстрований її син третя особа [PERSON] , який а даний час мешкає у Києві. Також в квартирі зареєстрований відповідач, однак не проживає за місцем реєстрації, оскільки мешкає у іншому селі Дніпропетровської області. Отже, відповідач не проживає в помешканні де він зареєстрований, будинком не цікавиться, його речей у будинку не має, покинув його добровільно. Не проживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утримані житла участі не приймає, особистих речей в будинку не має і взагалі ним не цікавиться. Ніяких перешкод у проживанні відповідача позивачем не чинилося, він добровільно поїхав, але реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача здійснює повноцінно, скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не має можливості та інше. Враховуючи наведене позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Представник відповідача подав до суду відзив, в якому зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вони безпідставні та не підлягають задоволенню, а тому просив суд в задоволені позовної заяви відмовити в повному обсязі. Також представником [PERSON] до суду була подана відповідь на відзив. В підготовче судове засідання від відповідача до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради, про вселення, усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення витрат і об`єднання в одне провадження цивільної справи з первісним позовом, оскільки, спір є між тими ж сторонами, тими ж правовідносинами та стосується такого ж предмету спору. 05 листопада 2024 року постановлено ухвалу про об`єднання в одне провадження та розгляд спільно в одному провадженні позовні вимоги цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради, [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради, про вселення, усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення витрат. В обґрунтування зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом зазначає підстави, викладені у відзиві на первісний позов. [PERSON] до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просив позов [PERSON] задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення. Третя особа виконавчий комітет Слобожанської селищної ради до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила, в заяві до суду прохала справу слухати без її участі. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримав позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог первісного позову та просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Вислухавши сторони, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] безпідставними і не обґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що Виконавчим комітетом Дніпропетровської райради було видано Ордер N? 559 на ім?я [PERSON] про право зайняти трикімнатну квартиру загальною площею 39,8 м. за адресою [ADDRESS] . У відповідності до Ордеру N?559 11.08.1978 на право проживати за вказаною адресою разом з [PERSON] здобули [PERSON] (дружина [PERSON] ), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). 8 жовтня 1994 року [PERSON] було укладено шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу [NUMBER] та змінено прізвище з [PERSON] . [PERSON] (батько) помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть бланк [NUMBER] від 14.08.1992 року відповідно до якого проведено запис про смерть N?37. [PERSON] (мати) померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть бланк [NUMBER] від 20.03.1923 року відповідно до якого проведено за про смерть N?72. На даний час за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з розпорядженням селищного голови Ювілейної селищної ради від 04 лютого року N? 20 "Про перейменування вулиць в сел. Ювілейне" вулицю Совхозна перейменовано вулицю Василя Сухомлинського. 12 травня 2016 року Постановою Верховної Ради України N? 1353- Ювілейне перейменоване в селище Слобожанське, в рамках декомунізації в Україні, адже назване на честь 70-річчя Жовтневого перевороту. Рішенням 12 сесії депутатів VII скликання N? 333 від 21 липня 2016 року змінено найменування юридичної особи орган місцевого самоврядування Ювілейна селищна Дніпропетровського району Дніпропетровської області на Слобожанську селищну раду Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Позивачем за первісним позовом надано акт №0904 від 15 листопада 2023 року та акт № 0968 від 13 грудня 2023 року про те, що [PERSON] зареєстрований, однак не проживає у квартирі за вище вказаною адресою з 2000 року. Судом у судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] дійсно не проживає у квартирі за вище вказаною адресою з 2000 року, оскільки у 1996 році [PERSON] переїхала зі спірної квартири в будинок у с. Спаське та знялась з реєстрації у 2000 р. зі спірніої квартири, а у 2002 році до [PERSON] переїхав [PERSON] та почав там постійно мешкати та з того часу в спірній квартирі не проживав. [PERSON] впродовж всіх 20 років не цікавився спірною квартирою, хоч і був в ній зареєстрований. Відсутність інтересу останнього обумовлений тим, що після смерті батька та його переїзду, була домовленість між сторонами та [PERSON] , що [PERSON] отримує житловий будинок у Спаському, а [PERSON] залишається спірна квартира. Також матеріалами справи підтверджено, і не заперечувалося представником відповідача [PERSON] , що осатаній доглядав матір [PERSON] , оскільки вона хворіла, у зв`язку з чим він переїхав до неї і проживав за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що у спірній квартирі відповідача своїх речей не має, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, на спростування вище наведеного відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів суду не надано. [PERSON] надала до матеріалів справи квитанції про сплату комунальних послуг та інше. Окрім того судом було встановлено у судовому засіданні, що [PERSON] був проводений ремонт та перепланування в квартирі. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача пояснили, що в спірній квартирі проживає лише [PERSON] її брат [PERSON] не проживає приблизно 2000 року, речей у квартирі не має, мешкав з матір`ю у с. Спаське, коли мати була жива іноді приїжджали. Свідок зі сторони відповідача пояснив, що у 2023 році в восени йому телефонував батько [PERSON] , що він не має можливості попасти до спірної квартири та позивач чинить йому перешкоди, викликали поліцію, також зазначав, що в квартирі є речі відповідача (диван, телевізор). Статтею 71 ЖК України передбачено,що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців,цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем,а в разі спору судом. Судом також встановлено, що у власності відповідача [PERSON] знаходиться будинок за адресою [ADDRESS] . Зазначені доводи нічим не спростовуються. Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача [PERSON] . Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК України, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК України та у визначеному статтею 72 ЖК України порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати\~лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував:\~\~«Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Так в судовому засіданні було встановлено та до позовної заяви надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Дана квартира на разі не приватизована. За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , про визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] 52005. Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житлом не є порушенням права відповідача на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки відповідач не довів, що вважає спірну квартиру своїм «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції (крім реєстрації місця проживання там, він не має жодного іншого зв`язку із ним, оскільки не використовував його за призначенням (як житло) свідомо та без поважних причин). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради, про вселення, усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення витрат суд зазначає наступне. Частиною 1\~ст.13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 8, 9, 10\~ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Відповідно до ч.1\~ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій\~статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Згідно ч.1\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в позовній заяві посилається на те, що [PERSON] перешкоджає йому у користуванні спірною квартирою, змінила замки та не дозволяє йому вселитися, однак на підтвердження зазначених обставин суду належних доказів надано не було також зазначене не було встановлено під час судовго розгляду. На підставі вищенаведеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Таким чином, викладені позивачем [PERSON] обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю, в тому числі через ненадання позивачкою доказів наявності в неї порушеного чи оспорюваного права, на захист якого вона звернулась до суду. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача і страхової компанії) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Враховуючи вище наведене не може суд прийняти до уваги наполягання відповідача [PERSON] на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог, натомість позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. У зв`язку\~з викладеним\~суд присуджує\~стягнути з\~відповідача на\~користь позивача\~судові витрати\~пов`язані,\~що складаються\~з:\~сплаченого судового\~збору за\~подання позову\~в розмірі\~1073,\~60\~гривень. Судові витрати за зустрічним позовом залишити за рахунок позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved