Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачкою з 10 грудня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] яка мешкає за кордоном з відповідачкою. З 10.03.2022 року, подружнього життя та господарства вони не ведуть, не планують та не проводять своє спільне дозвілля. Шлюбні відносини існують між ними формально. Вважає, що збереження шлюбу є неможливим і недоцільним та суперечить їх інтересам. Примирення із відповідачкою є неможливим, оскільки вони не розуміють один одного. \~ \~ \~ \~09.01.2025 від відповідачки надійшов відзив в якому вона зазначає, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. По-перше твердження позивача щодо того, що «На жаль, після одруження з`ясувалося, що ми по-різному дивимося на одні і ті ж речі, маємо несумісні характери та маємо різні погляди на ведення нашого спільного побуту і загалом, життя» не відповідає дійсності. Її чоловік, позивач у справі, за професією військовий, тому вони змінювали неодноразово їх місця проживання: Автономна Республіка Крим, місто Севастополь: з 2010 по 2014, місто Одеса: з 2014 по 2017 та місто Київ: з 2017 по 2022. Все їхнє спільне життя вони разом жили в щасті та добробуті, про що вона та на її думку їхня донька в цьому переконані. Вона, як дружина військового нехтуючи своїми професійними здібностями, амбіціями, кар`єрою прийняла рішення повністю присвятити себе родині та вихованню їхньої спільної дитини, оскільки не мали рідних поруч, хто міг би допомогти їм. За всі роки спільного життя і аж до 14 грудня 2024 року вона була переконана, що має міцну родину та люблячого чоловіка. 02 березня 2022 року на вимогу її чоловіка по телефону зібрати необхідні речі та документи та бути готовою з донькою до виїзду за кордон ввечері того ж дня. Вона не погоджуючись із цим, в сльозах та проханнях виїхала із України заради безпеки та збереження життя їхній дитині [PERSON] . То був тільки початок війни, паніка, страх за життя та переконання чоловіка змусили послухатися та виїхати із України. То не було її бажання, а було рішення позивача. З виїздом за кордон їй допоміг його друг. Весь цей час вони підтримували зв`язок, неодноразово, при кожній можливості чоловіка приїхати до них із донькою, бачилися як чоловік та дружина в Польщі - Варшаві та Кракові та за адресою їх з донькою фактичного проживання. Крім того, мали у грудні 2023 року спільний відпочинок у Єгипті із донькою. Також спільно втрьох подорожували на їхній машині до подруги відповідачки до Швейцарії в період з 28.04.2023 по 06.05.2023. Тільки 14 грудня 2024 року її чоловік по телефону їй повідомив, що він прийняв рішення подати на розлучення, не надавши жодних пояснень в чому саме причина. До сьогодні відповідачка не отримала жодних пояснень в чому саме причина. До сьогодні не отримала жодних пояснень причин з цього приводу, що її неймовірно засмучує та бентежить, бо вона вважає, що має право знати про ці причини. Щодо твердження Позивача: «Вважає, що збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечить їхнім інтересам. Примирення із Відповідачкою є неможливим, оскільки ми не перебуваємо у сварці, а лише, з`ясували та прийшли до висновку, що не розуміємо одне одного, перестали бути рідними людьми.» категорично не погоджуюся та хотіла б зазначити наступне. На думку відповідачки, збереження їхнього шлюбу є можливим і доцільним, оскільки його розірвання суперечить нашим спільним інтересам щодо виховання та майбутнього їхньої доньки. Також вважає, що примирення із позивачем є можливим, оскільки вони дійсно не перебувають у сварці, та, крім того, не з`ясовували та не вирішували спільно не приходили до висновку щодо розлучення і ніколи не переставали бути рідними людьми. Вони до сьогодні це не обговорили. На всі її розпитування, її чоловік не хоче відповідати і уникає розмов на цю тему. При цьому вони продовжують їхнє спілкування щодо їхньої доньки. Так, в період з 23 по 27 грудня 2024 року був організований відпочинок її чоловіка та їхньої доньки на території Польщі в горах в с. Бялка-Татшанська. Як доказ долучає докази оплат нею вечерь у ресторані, де вони спільно відпочивали. Цим відповідачка хоче довести суду, що між ними немає повного втрачання контакту, як це зазначив Позивач у заяві, чи натягнутих відносин у вихованні доньки, тощо, та що вони продовжують спільно дбати про їх родину. Так, відповідачці вкрай тяжко та неприємно було читати позов. Оскільки батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, вона б хотіла, щоб між нею та її чоловіком відбулась щира розмова і вони вирішили, як їм жити далі та як виховувати їх малолітню дитину - [PERSON] , 2011 року народження. \~ \~ \~ \~15.01.2025 від позивача надійшов відповідь на відзив в якому він зазначає, що його дружина засмучена рішенням припинити шлюбні відносини та запевняє суд, що існує можливість примирення та, відповідно, збереження шлюбу. Повідомляє суд, що його рішення є виваженим та незмінним. Вони обговорювали це питання, як і питання, пов`язані зі спільним вихованням і утриманням нашої дитини. І дружина в розмові давала позитивну відповідь на його рішення про розлучення. Наразі ж відсутні підстави вести мову про примирення, оскільки вони не перебувають у сварці. Дійсно, з початком війни вони вимушено проживали окремо, дружина разом з дитиною виїхали за кордон. Для вирішення справи немає значення, з чиєї ініціативи це сталося. Таким же фактом є і та обставина, що за ці три роки вони втратили емоційний зв`язок. І це на додачу до того, що дружина не проявляла бажання періодично зустрічатися, як чоловік та жінка, (наприклад на західній Україні, оскільки у нього, як у військовослужбовця, обмежена можливість виїзду за кордон), принаймні ініціативи з її сторони не було. Про втрату емоційного зв`язку між ними він повідомляв їй неодноразово, починаючи з серпня 2024 року. Повідомляє суд, що примирення з відповідачкою неможливе, відповідачка не навела переконливих доводів про існування підстав вважати, що примирення між ними можливе. Збереження шлюбу можливе за обопільної згоди на це. Він не вбачає підстав та причин, чому шлюб між ними, який припинився фактично, має продовжувати існувати юридично. Немає ні об`єктивних умов, ні підстав вважати, що надання строку на примирення може змінити його рішення. Відповідачка проживає за кордоном, має там роботу, там же мешкає дитина. Він проживає в Україні, далеко від дружини та дитини. Такими чином навіть не існує передумов для того, щоб вести мову про якесь примирення: на додаток до вже існуючих розбіжностей між ними, додалася ще тривала розлука, що сприяло емоційному відчуженню. Наявність дитини у жодній мірі не є тією обставиною, яка перешкоджає розірванню шлюбу або є підставою для надання строку на примирення. Вони вели з відповідачкою розмову з питання розірвання шлюбу, але не досягли згоди: ні про спільні дії з метою розірвання шлюбу, ні про те, щоб продовжувати шлюбні відносини. Тому він і звернувся до суду з позовом, який підтримує. Щодо особистої участі у справі. Наразі він є військовослужбовцем. Цей факт визнається відповідачкою, а тому він не надає додаткових доказів з цього приводу. Його основним місцем служби є м. Київ. Таким чином, фізичне з`явлення до суду складає для нього надмірний тягар. Так само він обмежений у можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в зв`язку зі службовими обставинами. В той же час, участь його представника у судовому засіданні, зважаючи на те, що справа стосується його особистого немайнового права, а так само, зважаючи на його позицію у справі, враховуючи подання письмової відповіді на доводи відповідачки не матиме для розгляду справи жодного суттєвого значення, тому проявляє повагу до суду, подає письмово свої думки та заперечення проти Відзиву на позов. Просить вирішити справу за його відсутності, без його участі. Позовна заява надійшла до суду 26.11.2024. Ухвалою головуючого судді від 11.12.2024, після отримання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача, заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з призначенням першого судового засідання на 16.01.2025. Ухвалою суду від 16.01.2025 сторонам надано строк на примирення два місяці, провадження у справі зупинено. 16.04.2025 ухвалою суду поновлено провадження у справі, з призначенням справи до судового розгляду на 08.05.2025, яке було відкладено на 19.05.2025. У судове засідання 19.05.2025 позивач не з`явився. Позивачем надано до суду заяву з повідомленням, що примирення не відбулось, позивач позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідачка 19.05.2025 у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву про можливість її участі в режимі відео конференції, не погоджуючись на розірвання шлюбу. Відповідно до\~ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали позовної заяви, враховуючи надані детальні письмові пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 7 Сімейного кодексу України (далі СК України)\~сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог\~ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно з ч. 1\~ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.\~\~ Згідно з ч. 3 ч. 4\~ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 10 грудня 2014 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2611 (а.с. 6). Від шлюбу у подружжя є дитина [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Приймаючи до уваги обставини життя подружжя, суд дійшов висновку, що шлюб на підставі\~ст.112 СК України\~належить розірвати, оскільки шлюбні стосунки фактично припинились і перебування сторін у шлюбі носить формальний характер, збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх дитини, що має істотне значення. Доводи відповідачки, що сторони з поважних причин з початку повномасштабного вторгнення фактично не бачились, однак підтримували та продовжують підтримувати відносини, мали спільний відпочинок із дитиною, є необхідність вирішувати окремі питання, у тому числі і подальше виховання дитини, не спростовують висновки суду, що сторони проживають дійсно окремо, шлюбні відносини між сторонами наразі фактично припинені, розлад подружніх стосунків сторін не є тимчасовим явищем,\~\~небажання позивача зберігати сімю не викликає жодних сумнівів, і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачкою. За таких обставин суд вважає, що не зважаючи на невизнання позову відповідачкою, позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Суд приймає до уваги, що за клопотанням відповідачки сторонам було надано строк для примирення, провадження у справі було зупинено, після поновлення розгляду справи, її розгляд також був відкладений як додатковий захід для можливого примирення, проте примирення досягти сторонам не вдалося. У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір, але за відсутності даної вимоги судовий збір не стягується.

Outcome: approved