Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

ТОВ "ФК "Процент" через свого представника адвоката Руденка К. В. з використанням системи "Електронний суд" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі50 625,00 грн. В обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що 24.02.2024 між ТОВ "ФК "Процент" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 7745, на підставі якого відповідачка отримала кредит у розмірі 5\~000,00 грн строком на 365 днів (до 23.02.2025) зі сплатою 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування. Укладення вказаного договору відбулося в електронному вигляді шляхом реєстрації [PERSON] на веб-сайті у мережі Інтернет та підписанням кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ "ФК "Процент" свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] , емітовану АТ "Універсал банк", що підтверджено довідкою про успішний переказ. Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання, кредитні кошти та визначені умовами договору відсотки за користування ними не повертає, за період часу з 24.02.2024 до 23.02.2025 за рахується заборгованість у загальному розмірі 50\~625,00 грн, що складається із заборгованості зі сплати тіла кредиту в розмірі 5\~000,00 грн та суми заборгованості зі сплати процентів в сумі 45\~625,00 грн. Наведені обставини порушують права позивача, що стало підставою для звернення до суду. Тому просить суд стягнути з відповідачки на користь ТОВ "ФК "Процент" заборгованість за кредитним договором № 7745 від 24.02.2024 станом на 19.03.2025 в розмірі 50\~625,00 грн та відшкодувати понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн та 10\~000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 02.04.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, постановлено розгляд справи по суті розпочати через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі. Також ухвалою суду від 02.04.2025 за клопотанням представника позивача суд витребував додаткові докази на підтвердження належності відповідачеві карткового рахунку та зарахування на такий рахунок кредитних коштів. Витребувані судом додаткові докази на виконання ухвали суду були надані у визначений строк та долучені до матеріалів справи. Під час підготовки справи до судового розгляду судом встановлено, що відповідачка [PERSON] правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. За таких обставин суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, дійшов висновку про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли кредитні правовідносини, відповідно їх правове регулювання відбувається нормами Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України. За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України регламентовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Тобто, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин першої, третьої, четвертої та сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (частина дванадцята статті11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до статей 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно п. 15 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1-2 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Згідно статті 1054 ЦК України з а кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). На підставі ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. 22.11.2023 прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон № 3498-ІХ), яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). У свою чергу згідно з п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. \~ \~ \~ \~Під час розгляду справи судом встановлено, що між ТОВ "ФК "Процент" та відповідачкою [PERSON] 24.02.2024 укладений кредитний договір № 7745 шляхом реєстрації відповідачки на сайті позивача. З наведеного суд дійшов висновку, що такий договір підписаний його сторонами у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 797259. На підтвердження факту укладення договору суду наданий витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи позивача, а саме хронологія дій щодо укладення кредитного договору № 7745 від 24.02.2024. Відповідно до умов укладеного кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені цим договором (п. 1.1 договору). Згідно п. 1.3. договору строк надання кредиту та строк дії договору становить 365 днів, зі сплатою кредиту в кінці строку користування згідно додатку № 1 до цього договору. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 20 днів. Процентна ставка за користування кредитом становить 2,5 % від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 912,50 %) користування кредитом (п. 1.2. договору). Грошові кошти у розмірі5\~000,00 грн за договором № 7745 від 24.02.2024 перераховані відповідачці на її картковий рахунок № [NUMBER] , на підтвердження чого суду надана довідка від 18.03.2025 за № 1230/12 ТОВ "ФК "Елаєнс". Також суд ураховує, що факт отримання [PERSON] кредитних коштів згідно умов договору від 24.02.2024 підтверджено випискою з карткового рахунку на її ім`я, наданою АТ"Універсал банк" на виконання ухвали суду про витребування доказів від 02.04.2025. Наведені обставини дають підстави для висновку, що ТОВ "ФК "Процент" свої зобов`язання за договором кредиту виконало належним чином та у повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника. Натомість відповідачка [PERSON] свої зобов`язання за вказаним договором у строки, передбачені ним, у частині повернення суми кредиту та процентів за користування ним не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 7745 від 24.02.2024, заборгованість [PERSON] станом на 19.03.2025 становить 50\~625,00 грн, що складається з тіла кредиту у розмірі 5\~000,00 грн та заборгованості зі сплати процентів у розмірі 45\~625,00 грн. Натомість суд, аналізуючи наданий розрахунок заборгованості, ураховує, що визначений умовами договору строк надання кредиту становить 365 днів. Проте, наданий суду розрахунок містить нарахування процентів за весь час користування кредитними коштами, що суперечить положенням чинного законодавства. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наданому у постанові від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, відповідно до якої ВП ВС уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Якщо умови кредитного договору передбачають можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, мали на увазі сторони встановлення нарахування процентів як міри відповідальності в певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem», тобто «слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав»). У Розділі 3 кредитного договору № 7745 від 24.02.2024 сторони передбачили обов`язок сплати позичальником товариству процентів за неправомірне користування грошовими коштами за процентною ставкою 2,5 % річних від суми несвоєчасно повернутих грошових коштів за кожен день користування, проте таке нарахування процентів визначено сторонами договору як міра відповідальності боржника відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Сам розділ, у якому викладені зазначені положення, має назву «Відповідальність за невиконання або неналежне виконання договору». Відповідно у даному спорі підстави для нарахування такої процентної ставки протягом позадоговірного періоду користування відсутні. У свою чергу вимоги про стягнення плати за неправомірне використання грошових коштів, що відповідає положенням ст. 625 ЦК України, позивачем не заявлені, відповідно, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, суд позбавлений можливості розглядати такі вимоги. Відповідно нараховані проценти за користування кредитними коштами за період з 24.02.2025 до 19.03.2025 не підлягають до задоволення. У свою чергу, проведені позивачем нарахування процентів за час правомірного використання кредитних коштів не відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування», оскільки проведені нарахування процентів частково суперечать його нормам, що є підставою для проведення судом власних розрахунків. Зокрема, з дня отримання кредитних коштів, тобто з 24.02.2024, до 21.04.2024 за 58 днів користування нарахуванню підлягає визначена умовами договору процентна ставка у розмірі 2,5\~% від суми кредиту за кожен день користування, що загалом за вказаний період становить 7\~250,00 грн (5\~000 грн х 2,5 %/дн х 58 дн = 7\~250,00 грн). Протягом період часу з 22.04.2024 до 19.08.2024 (120 днів) процентна ставка за користування кредитом відповідно до положень ЗУ «Про споживче кредитування» не могла перевищувати 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування, що відповідно становить 9\~000,00 грн (5\~000,00 грн х 1,5 %/дн х 120 дн = 9\~000,00 грн). В подальшому, протягом періоду часу з 20.08.2024 до 21.02.2025 на залишок строку дії кредитного договору, який становить 187 днів, процентна ставка за користування кредитом не могла перевищувати 1 % від суми кредиту за кожен день користування, що відповідно становить 9\~350,00 грн (5\~000,00 грн х 1 %/дн х 187 дн = 9\~350,00 грн). Відповідно загальний розмір процентів за час користування кредитними коштами протягом визначеного умовами кредитного договору строку становить 25\~600,00 грн (7\~250,00 грн + 9\~000,00 грн + 9\~350,00 грн = 25\~600,00 грн). За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачка допустила порушення умов укладеного кредитного договору із кредитором, внаслідок чого утворилася заборгованість із погашення суми боргу та процентів за користування грошовими коштами, що є порушенням прав позивача. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає положенням статті 16 ЦК України. Натомість проведені позивачем нарахування розміру процентів за користування кредитними коштами протягом строку дії договору, а також проведення таких нарахувань поза межами визначеного строку дії кредитного договору, не в повній мірі відповідають нормам чинного законодавства, відповідно заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у межах визначених судом сум, а саме стягненню підлягає тіло кредиту у розмірі 5\~000,00 грн та нараховані судом проценти за час дії кредитного договору в сумі 25\~600,00 грн, що загалом становить 30 600,00 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує положення Цивільного процесуального кодексу України, якими регламентовані наведені питання. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За звернення до суду із даним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2\~422,40 грн, відповідно у зв`язку із частковим задоволенням позову (60,44 %) стягненню із відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1\~464,10 грн. На підставі статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, якими у свою чергу є витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. На підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката суду надані докази, а саме договір про надання юридичних послуг, акт приймання-передачі наданих послуг, витяг з реєстру до акту приймання-передачі наданих послуг, з аналізу яких судом установлено, що стороною таких правовідносин була фізична-особа підприємець. Натомість законодавець визначає суб`єктом надання професійної правничої допомоги адвоката, який є самозайнятою особою, і лише витрати на професійну правничу допомогу адвоката можуть бути розподілені судом за наслідками розгляду справи. Відповідно заявлені позивачем витрати на оплату послуг фізичної особи підприємця не підлягають розподілу. На підставі викладеного,

Outcome: partial