Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Орган опіки та піклування м.Черкаси звернувся в Городищенський районний суд Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач посилається на те, що [PERSON] є матір`ю неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька в свідоцтвах про народження дітей внесені на підставі ч.1ст.135 СК України за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дітей записані за її вказівкою. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 10 серпня 2022 року №593, малолітньому [PERSON] надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та влаштовано в прийомну родину [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06 липня 2023 року №737 малолітньому [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування на підставі рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 17 травня 2023 року №712/496/23, яким малолітніх відібрано від матері без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання дітей. Рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області від 07 серпня 2023 року №233 малолітніх [PERSON] та [PERSON] влаштовано на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу [PERSON] . Відібрання дітей від [PERSON] було превентивною мірою відносно матері, оскільки надавало їй можливість змінити ставлення до дітей, проте такою можливістю вона не скористалася і не стала на шлях виправлення. З пояснень батьків-вихователів вбачається, що мати [PERSON] з дітьми стосунків не підтримує, не цікавиться їх життям та здоров`ям, духовним та моральним розвитком, має заборгованість зі сплати аліментів. На засіданні Комісії повідомила, що не володіє інформацією щодо місця знаходження дітей і не виявляє бажання з ними спілкуватися в майбутньому. За таких обставин, позбавлення батьківських прав [PERSON] повністю відповідає інтересам неповнолітніх дітей і прийнято рішення звернутися до суду (а.с.1-6). У судовому засіданні представник позивача Органу опіки та піклування м.Черкаси Молчанович Н.О., позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленою про день, час та місце розгляду цивільної справи не прибула, що підтверджується надісланням судових повісток згідно до рекомендованих повідомлень, трекінги відділення зв`язку «Укрпочта» від 27 березня 2025 року, 21 квітня 2025 року, 29 квітня 2025 року, та розміщеними оголошеннями про виклик до суду на офіційному веб-порталі «Судова влада України» за веб-адресою: https://gd. ck. court. gov. ua. від 20 березня 2025 року, 25 березня 2025 року, 08 квітня 2025 року. Неявка сторони у справі не перешкоджає розглядові справи по суті, так як повідомлена відповідач вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вбачає, що у справі достатньо доказів для об`єктивного розгляду і слухає справу у її відсутність, з повідомленням про ухвалене судове рішення за результатами судового розгляду цивільної справи. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення позивача, враховуючи належне повідомлення відповідача про судовий розгляд справи, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 19.05.2009 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.12 вищевказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особа, що їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, тобто здійснювати батьківські права, які не можуть суперечити інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, і один із видів відповідальності, передбачений ст.164 СК України - позбавлення батьківських прав. Пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», вказує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками - п. 16 вищенаведеної Постанови. Згідно ч.2 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного Кодексу України. Зокрема, п.2ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як вбачається із наданих до суду доказів, відповідач [PERSON] народилася [INFO] , останнє відоме місце реєстрації [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про надання інформації виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 25 лютого 2025 року, дата зняття з реєстрації 09 січня 2023 року (а.с.35). В свідоцтві про народження Серії [NUMBER] [PERSON] записано про народження [INFO] , а в свідоцтві про народження Серії [NUMBER] [PERSON] записано про народження [INFO] і в графі батьки [PERSON] і [PERSON] , запис відповідно до ст.135 Сімейного Кодексу України (а.с.10-13). Позивач, Орган опіки та піклування м.Черкаси, 07 лютого 2025 року подав позовну заяву про позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.1-6). Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 10 серпня 2022 року №593, малолітньому [PERSON] надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та влаштовано в прийомну родину [PERSON] (а.с.14). Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06 липня 2023 року №737 малолітньому [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування на підставі рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 17 травня 2023 року №712/496/23, яким малолітніх відібрано від матері без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання дітей (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області від 07 серпня 2023 року №233 малолітніх [PERSON] та [PERSON] влаштовано на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу [PERSON] (а.с.28-29). У висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 11 березня 2020 року зазначено, що з метою соціального захисту малолітніх, забезпечення державних гарантій та виховання, лікування та розвиток відповідно до європейських стандартів, є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.8-9). У довідці закладу дошкільної освіти «Віночок» с.Косарі Кам`янської міської ради Черкаської області зазначено, що [PERSON] відвідує заклад з 01 вересня 2023 року по теперішній час (а.с.21). В довідці Комунального Закладу «Косарський ліцей Кам`янської міської ради Черкаської області» зазначено, що [PERSON] є учнем 1 класу (а.с.22). Згідно характеристики виданої закладом дошкільної освіти «Віночок» [PERSON] як вихованець закладу зарекомендував себе дуже добре, контактний, добре вихований, спокійний, врівноважений (а.с.24). В характеристиці на [PERSON] , виданій Комунальним Закладом «Косарський ліцей Кам`янської міської ради Черкаської області» зазначено, що дитина за розумовим і фізичним розвитком відповідає віковим особливостям, проявляє інтерес до навчання, добрий, спокійний, врівноважений, опікуни підтримують постійний зв`язок із закладом (а.с.23). На підставі акту обстеження умов проживання від 14 травня 2024 року проведено обстеження дитячого будинку сімейного типу [PERSON] і [PERSON] і встановлено проживання сім`ї в будинку де чисто і прибрано, є продукти харчування, обладнані та омебльовані для дітей жилі кімнати, санвузол, наявна побутова техніка, засоби гігієни та вжитку (а.с.26-27). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Європейський Суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. На час судового розгляду цивільної справи неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] є за своїм віком малолітніми. У позовній заяві та додатках до неї мається невідповідність щодо дати народження дитини [PERSON] . На час судового розгляду цивільної справи на підставі рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 17 травня 2023 року малолітніх дітей було відібрано у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав з вирішенням питання про стягнення аліментів на їх утримання (а.с.18-20). Суд погоджується із правовими підставами, які мають місце у правовому статусі дітей щодо необхідності вирішення питання про позбавлення їх матері батьківських прав щодо них, проте не може без доведення цих обставин належними і допустимими доказами, ухвалити відповідне рішення, остільки орган опіки і піклування не надав до провадження суду для оцінки всі необхідні документи, які підлягають дослідженню. Висновок суду у справі не обмежує орган опіки і піклування у праві зібрати докази та ініціювати вирішення питання в суді з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей, їх соціального забезпечення, реалізації державних гарантій та виховання, лікування і розвитку відповідно до європейських стандартів. Суд, проаналізувавши та оцінивши надані письмові докази, не вбачає у них, що за своїм змістом вони беззаперечно вказують на можливість позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітніх дітей. Відсутність відповідача [PERSON] як на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, де вирішувалося питання про доцільність позбавлення її батьківських прав і в судових засіданнях з врахуванням вжитих заходів про розгляд судової справи, не є для суду безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом з чітким визначенням предмета спору та характеру спірних правовідносин, обставин справи, які підлягають встановленню. Справи про позбавлення батьківських прав мають особливе значення у контексті захисту прав дітей. Відсутність матері [PERSON] при прийнятті рішень які стосуються її прав та обов`язків, не може бути основою для її позбавлення батьківських прав. Адже такі дії самі по собі є неправозгідними, суперечать моральним засадам суспільства та не відповідають інтересам дитини (постанова КЦС від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22). У справі обов`язково повинні досліджуватися інші обставини. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22). Зібрані позивачем письмові докази у справі отримані та сформовані станом на 2023-2024 роки, а судовий розгляд цивільної справи здійснюється у 2025 році, без участі сторони, і тому за своїм змістом вони не є такими, що підтверджують відповідні обставини з плином часу. Суд, з повагою ставиться до права позивача звернутися до суду за захистом порушених прав та інтересів неповнолітніх дітей, але схильний до думки, що докази мають бути з ознаками належності, допустимості, достовірності і достатності, як то визначено ст.ст.77,78,79,80 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Серед досліджених судом доказів відсутня інформація про реєстрацію шлюбу між сторонами [PERSON] та [PERSON] , чи його розірвання, вирішення місця проживання дітей з одним із батьків в разі його розірвання, немає доказів про батька малолітніх дітей [PERSON] і його ставлення до вирішення питання щодо позбавлення матері їх спільних дітей батьківських прав, з огляду на, те що у витягах з Державного Реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження зроблено запис, що інформація про батька дітей внесена на підставі ст.135 Сімейного Кодексу України за заявою матері. При цьому суд виходить з того, що позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав не надано, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері по відношенню до них батьківських прав не зрозуміло без детального представлення суду письмових доказів, з врахуванням і того, чому це питання до вирішення постало саме в 2025 році в умовах дії воєнного стану в Україні, в той час як ще 17 травня 2023 року діти були відібрані від матері (а.с.18-20). Звернуто увагу і щодо змісту Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітніх дітей, який складений у відсутності матері [PERSON] , що не може підтверджувати повноту перевірки обставин викладених позивачем. Так, слід розуміти, що позивач обізнаний із місцем перебування [PERSON] , але не забезпечив її участь в судовому розгляді. Матеріали справи вказують на необхідність додаткового уточнення місця перебування відповідача, в підтвердження позовних вимог про доцільність її позбавлення батьківських прав. У Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 30 січня 2025 року вказано на те, що відповідач не займається вихованням та утриманням дітей, але й не надано суду доказів щодо неспроможності забезпечувати дітей належним харчуванням, одягом, підтримувати належні санітарні умови, належним чином дбати про здоров`я дітей, а також забезпечувати дітям соціальну адаптацію та справляти на них відповідний виховний вплив, і що така ситуація може бути небезпечною для життя, здоров`я та морального виховання дітей і її слід оцінювати саме в контексті доцільності позбавлення батьківських прав матері. У поясненнях представника позивача щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] зроблено посилання на те, що відповідачка систематично зловживає спиртними напоями, бродяжить, веде аморальний спосіб життя, не працює, мало місце вилучення поліцією у неї неповнолітніх дітей за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, не сплачує аліментів, проте в підтвердження суду доказів не надано. У випадку, що є предметом розгляду в даній справі, відсутні підстави для висновку про винну поведінку відповідача та свідоме нехтування нею своїми обов`язками по вихованню малолітніх дітей, а обраний позивачем спосіб захисту малолітніх дітей носить ознаки формального, що є не допустимим. Також, позивач не надав доказів, про те, чи фахівцем із соціальної роботи постійно проводилась роз`яснювальна, профілактична робота за місцем проживання, а саме бесіди з відповідачем щодо належного догляду, виховання та навчання дітей. Відсутні дані про те, що стосовно сім`ї відповідача здійснювався соціальний супровід, що сім`я перебувала на обліку як така, що опинилась в складних життєвих обставинах, які було вжиті заходи створеними в державі органами влади для захисту інтересів дітей та допомоги в складних життєвих ситуаціях щодо покращення умов проживання та утримання дітей в сім`ях, стосовно яких стоїть питання про позбавлення батьківських прав. Крім того, у Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 30 січня 2025 року не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування з відповідачем щодо зміни її поведінки, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітніх дітей. Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику суду, як джерело права. Згідно п.п.58-60 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», суд, зауважив, що витребувана конкретна інформація у цьому зв`язку могла б допомогти визначити, чи виконали відповідні органи свій конвенційний обов`язок зі збереження єдності сім`ї і чи дослідили вони достатнім чином ефективність менш суворих альтернативних заходів перед тим, як клопотати про відібрання дітей від батьків. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у п.п. 86, 87 свого рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року - право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». У справі «Ньяоре проти Франції» Європейський Суд з прав людини встановив, що національні органи повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (справа «Скоццарі та Джюнта проти Італії», п. 148). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно неповнолітніх дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність з питання яке вирішується щодо її прав та обов`язків, відсутність матеріальних коштів для утримання дітей, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо. Суд, при прийнятті рішення, вважає за необхідне врахувати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими, що і зазначено в п.79 рішення Європейського Суду з прав людини від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (заява № 35991/04). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу зі сторони територіальної громади, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Розрив правового зв`язку між дитиною та одним із батьків є вкрай негативним заходом, що може погано вплинути на стан здоров`я дитини, в тому числі психічного, подальше життя дитини, її самоусвідомлення. Згідно ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів, а саме наявності виключних обставин позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] позивачем не надано. При вирішенні спору, суд не заслуховував думки неповнолітніх дітей щодо обставин у справі на підставі недостатності доказів для стверджувального висновку про підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Враховуючи вищевикладене, оцінивши досліджені докази, надані сторонами, в їх сукупності, беручи до уваги інтереси дітей, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а в судовому засіданні не доведена категорична необхідність вжиття цього заходу для забезпечення інтересів неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову. Підстави передбачені чинним законодавством для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] судом не встановлені на підставі вивчених і досліджених судом доказів у справі.

Outcome: dismissed