Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

В липні 2021 року представника позивача КП «Київтеплоенерго» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому проси стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 7216,12 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 962,77 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 44 474,72 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 2 059,97 грн., а також витрати, пов`язані із отриманням інформації із Державного реєстру речових прав в сумі 33,00 грн, та судовий збір в сумі 2270,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води та теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідач належним чином не здійснює оплату таких послуг, у зв`язку з чим, перед позивачем станом на 01.05.2021 утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та теплової енергії в сумі 54713 грн 58 коп., яка складається із: суми заборгованості за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 7216,12 грн; суми заборгованості за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 962,77 грн; суми заборгованості за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 44 474,72 грн; суми заборгованості за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 2 059,97 грн. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежну сплату відповідачем коштів за надані позивачем послуги, останній вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути зазначену заборгованість із відповідача в примусовому порядку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2021, головуючим суддею у справі визначено Рибалка Ю.В. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 06.09.2021, було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.09.2023, позов було задоволено частково. В квітні 2024 року від відповідача до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2024, головуючим суддею було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 09.12.2024, заяву відповідача про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.09.2023 було прийнято до розгляду. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.02.2025, було скасовано заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 07.09.2023, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. В лютому 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідач ніколи не була власником квартири [ADDRESS] . Однак, із травня 2016 року була власником квартири [ADDRESS] та, відповідно до листа КП «Київтеплоенего» від 27.11.2024, заборгованість по квартирі, яка належала відповідачу станом на 01.12.2017 була сплачена в повному обсязі. 19.12.2017 між відповідачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . Наведене в сукупності свідчить про те, що [PERSON] є неналежним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами, що свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без його участі. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до копії паспорта, [PERSON] із 19.01.1982 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2016 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Поруч з цим, відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2017, [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа КП «Київтеплоенерго» від 27.11.2024, за наявною інформацією, переданою ПАТ «Київенерго» мережевим ресурсом КП «Київтеплоенерго» станом на 19.12.2017 заборгованість за комунальні послуги, яка обліковувалась на 01.12.2017 за адресою: [ADDRESS] , була сплачена у повному обсязі. Наявні у справі докази вказують, що із 19.12.2017 [PERSON] не була власником квартири за адресою: [ADDRESS] , та станом на 19.12.2017 заборгованість за комунальні послуги була сплачена в повному обсязі. Крім того, судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», з 01 липня 2014 року ПАТ «Київенерго» було визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності. Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який був опублікований 31.07.2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 06.08.2014 року № 111. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 року № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва» від 27.09.2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», позивача визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591, позивачу видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. 28.03.2018 року, в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» (випуск 34) позивачем було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. 11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та позивачем було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило, а позивач набув право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018, з урахуванням оплат, що отримані за період 01.08.2018 року до дати укладення цього договору. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 01.05.2021 року наявна заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 7216,12 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 962,77 грн, за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 44 474,72 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 2 059,97 грн., а всього 54 713,58 грн. Із наданої позивачем довідки розрахунку заборгованості від 07.09.2023 № 838319001410100, вбачається, що станом на 06.09.2023 року за адресою: [ADDRESS] , - наявна заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 7216,12 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 962,77 грн, за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 17 056,08 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 1,96 грн., а всього 25 236,93 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача вказувала, що відповідач, як споживач послуг, належним чином свої зобов`язання не виконала, в зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті за житлово-комунальні послуги, а відтак наявні підстави для стягнення заборгованості в примусовому порядку. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що відповідач [PERSON] не є належним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами, оскільки, із 19.12.2017 року не є власником квартири, за якою обліковується заборгованість, та станом на 19.12.2017 року наявна заборгованість, яка обліковувалась станом на 01.12.2017 року була нею сплачена в повному обсязі, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що під час судового розгляду справи не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення саме до відповідача [PERSON] , через його невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права, свобод чи законних інтересів позивача. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачем. Так, надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 394/130/21 зазначено, що за змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , яка станом на 01.05.2021 становить суму в розмірі 54713,58 грн, позивач в позові визначив, як відповідача, - [PERSON] . Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що із 19.12.2017 власником зазначеної квартири є [PERSON] , та стороною відповідача в ході розгляду справи не порушувалось питання щодо залучення до участі у справі зазначену особу. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно з усталеною судовою практикою, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права. За приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що із 19.12.2017 [PERSON] не була власником квартири за адресою: [ADDRESS] , та станом на 01.12.2017, тобто перед відчуженням квартири, заборгованість за комунальні послуги була сплачена нею в повному обсязі. В ході розгляду справи стороною відповідача у встановленому законом порядку не було заявлено клопотань про залучення до участі у справі дійсного власника квартири, тобто належного відповідача за пред`явленими позовними вимогами. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено достатніми та належними доказами, що відповідач в спірний період була споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, до відчуження квартири мала несплачену заборгованість за житлово-комунальні послуги, а відтак є належною особою, яка має відповідати за пред`явленими позовними вимогами про стягнення заборгованості, яка станом на 01.05.2021 складала суму в розмірі 54713,58 грн, а тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed