Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] і [PERSON] , в інтересах яких діє представник-адвокат Шишола В. М., звернулися до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та за законом. Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради депутатів трудящих від 17.04.1973 за № 48 [PERSON] по [ADDRESS] було виділено земельну ділянку площею 700 кв. м для будівництва двоповерхового житлового будинку, на підставі якого було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на право особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 22.10.1973. Зазначали, що на момент отримання зазначеної вище земельної ділянки [PERSON] перебував зі [PERSON] у шлюбі, в якому подружжя [PERSON] розпочало будівництво житлового будинку, однак не завершили його через смерть [INFO] [PERSON] . За час шлюбу в подружжя [PERSON] народилася донька [PERSON] (позивачка), яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище за чоловіком на « [PERSON] ». Після смерті [PERSON] відкрилася спадкова справа щодо спадкового майна на частину незакінченого будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки інша частина цього незакінченого будівництвом житлового будинку належала його дружині [PERSON] . Ця належна померлому [PERSON] частина зазначеного вище незакінченим будівництвом житлового будинку в рівних частках спадкувалася між його дружиною [PERSON] та його донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 14.06.1978 державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Гримут О. І., в якому є примітка про те, що на іншу частину видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, що підтверджується окремим свідоцтвом про право власності від 14.06.1978, посвідчене цим же державним нотаріусом Гримут О. І., згідно з якого таким власником є дружина [PERSON] . За наведених обставин [PERSON] у незакінченому будівництвом житлового будинку належало частини, а [PERSON] частини. Стверджували, що після смерті [PERSON] , [PERSON] у 1978 році завершила будівництво розпочатого ними спільного житлового будинку, про що зазначається у технічному паспорті, виготовленого КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 20.05.2024 року, в якому адресою місця розташування житлового будинку зазначено [ADDRESS] внаслідок проведення перенайменування вулиць у селищі Міжгір`я. Згодом після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] 01 березня 1979 року зареєструвала шлюб з іншим чоловіком [PERSON] , після реєстрації якого взяла прізвище « [PERSON] ». У цьому з [PERSON] шлюбі у [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (позивач), [INFO] . [PERSON] померла [INFO] . Однак за життя [PERSON] склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті виклала своє розпорядження щодо належного їй майна таким чином, а саме: - земельну ділянку площею 0,0689 га, кадастровий номер 2122455100:01:014:0016, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у [ADDRESS] , заповіла своїй онучці [PERSON] , [INFO] ; - належні їй частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , та земельну ділянку на якій цей будинок розташований із цільовим призначенням для його обслуговування, заповіла своєму синові [PERSON] , [INFO] . Після смерті матері [PERSON] , позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав на заповідані йому частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Однак постановою від 12 липня 2024 року за №118/02-31 приватний нотаріус Корбутяк І. В. відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з невідповідністю поданих спадкоємцем правовстановлюючих документів, якими є свідоцтво про право власності, видане Міжгірською державною нотаріальною конторою 14 червня 1978 року за реєстровим номером № 900, згідно з яким [PERSON] належить частка у праві власності незакінченого будівництвом будинку та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчене Міжгірською державною нотаріальною конторою 14 червня 1978 року за реєстровим номером № 901, відповідно до якого [PERSON] належить частка у праві власності незакінченого будівництвом будинку, технічному паспорту, який уже виданий на завершений будівництвом будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовлений КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» Міжгірської селищної ради від 05 червня 2024 року та відсутністю права власності на земельну ділянку для обслуговування зазначеного вище житлового будинку. Ця постанова нотаріуса і, відповідно, відмова у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі їм свідоцтв про право на спадщину і стала підставою для їх звернення до суду з цим позовом. Посилаючись на наведені вище обставини просили суд визнати за: 1) [PERSON] у порядку спадкування за заповітом до майна померлої [INFO] матері [PERSON] право власності на частини житлового будинку [ADDRESS] ; 2)[PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2025 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.43,44). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] і [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28 травня 2025 року заяву позивачки [PERSON] , в інтересах якої діє представник-адвокат Шишола В. М., про залишення частини позовних вимог без розгляду задоволено. Позовні вимоги [PERSON] до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на частину житлового будинку [ADDRESS] залишити без розгляду. У підготовче засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Шишола В. М. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання були належним чином повідомлені. Водночас представником позивача [PERSON] - адвокатом Шишолою В. М. подано до суду 27.05.2025 заяву, в якій він просив розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити (а.с.64). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Печкан В.В. у підготовче засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 25.04.2025 та 23.05.2025 заяви, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада визнає позовні вимоги, додаткових доказів і клопотань не має та просила у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України розглянути дану справу за її відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с.50, 51, 60, 61). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено,\~що рішенням\~виконкому Міжгірської\~селищної ради\~від 17.04.1973\~за №\~48\~вирішено виділити\~земельну ділянку\~під будівництво\~двоповерхового будинку\~ [PERSON] \~по [ADDRESS] \~у розмірі\~700\~кв.\~м (а.с.7). З договору\~про безстрокове\~користування земельної\~ділянки для\~будівництва індивідуального\~житлового будинку\~на праві\~приватної власності\~з кількістю\~кімнат від\~однієї до\~п`яти\~включно від\~13.12.1973\~видно,\~що [PERSON] \~було дозволені\~будівельні роботи\~з урахуванням\~обмежень,\~що вказані\~у договорі (а.с.8, 9). [PERSON] [INFO] помер, що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 26.10.1977 (а.с.10). [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] і [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 06.11.1973 (а.с.11). Як видно з повторно виданого свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.02.2010, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою 1 березня 1979 року шлюб, унаслідок чого [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.19). [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] і [PERSON] , про що свідчить відповідне свідоцтво про його народження серії [NUMBER] (а.с.21). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 червня 1978 року, виданого Міжгірською державною нотаріальною конторою, то після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , його дружині [PERSON] та доньці [PERSON] було визначено частини незакінченого будівництва будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці розміром 700 кв. м, процент готовності всього будинку становить 64%, будинок одноповерховий, розмір житлової площі всього будинку складає 55,60 кв. м. Водночас у примітці зазначено, що на іншу частину цього незакінченого будівництвом будинку видане свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя (а.с.13). Зі свідоцтва\~про право\~власності від\~14\~червня 1978\~року,\~виданого Міжгірською\~державною нотаріальною\~конторою,\~вбачається,\~що [PERSON] \~належить на\~праві власності\~ частини\~незакінченого будівництва\~будинку,\~що розташований\~у [ADDRESS] ,\~процент готовності\~всього будинку\~становить 64% (а.с.14). Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.01.2021 вбачається, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.22). Відповідно до заповіту від 18.12.2013, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за № 246, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: земельну ділянку, призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0689 га, кадастровий номер 2122455100:01:014:0016, заповіла [PERSON] , [INFO] , а належні їй частини у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку на якій цей будинок розташований із цільовим призначенням для його обслуговування, заповіла своєму синові [PERSON] , [INFO] (а.с.23). Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 20.05.2024, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то цей будинок має загальну площу 162,46 кв. м (а.с.15-18). Як видно зі Звіту про оцінку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 162,46 кв. м, складеного ПП «Експерт-Сервіс», то станом на дату оцінки 26.03.2025 вартість указаного об`єкту нерухомого майна становить 382 380 гривень (а.с.28,29). Постановою приватної нотаріуски Хустського районного нотаріального округу в Закарпатській області Корбутяк І. В. за вих. № 118/02-31 від 12.07.2024 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] відмовлено у зв`язку з невідповідністю поданих спадкоємцем правовстановлюючих документів, якими є свідоцтво про право власності, видане Міжгірською державною нотаріальною конторою 14 червня 1978 року за реєстровим номером № 900, згідно з яким [PERSON] належить частка у праві власності незакінченого будівництвом будинку та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчене Міжгірською державною нотаріальною конторою 14 червня 1978 року за реєстровим номером № 901, відповідно до якого [PERSON] належить частка у праві власності незакінченого будівництвом будинку, а технічний паспорт виданий на завершений будівництвом будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовлений КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» Міжгірської селищної ради від 05 червня 2024 року та відсутністю права власності на земельну ділянку для обслуговування зазначеного вище житлового будинку (а.с.24, 25). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину нотаріус\~обов`язково перевіряє:\~факт смерті\~спадкодавця,\~час і\~місце відкриття\~спадщини,\~наявність підстав\~для закликання\~до спадкоємства,\~якщо має\~місце спадкування\~за законом,\~прийняття спадкоємцем\~спадщини у\~встановлений законом\~спосіб,\~склад спадкового\~майна,\~на яке\~видається свідоцтво\~про право\~на спадщину.\~На підтвердження\~цих обставин\~від спадкоємців\~витребовуються документи,\~які підтверджують\~вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачем, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивач [PERSON] довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved