Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах офісу Генерального прокурора України Зубовського Ю. про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач, привласнивши чужі повноваження, надав на його (позивача) 21 звернення незаконні відповіді, а також незаконно переадресував ці звернення. При цьому позивач наголошує на тому, що відповідно до вимог ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян» відповідь громадянину на його звернення підписує керівник органу, а в даному випадку це Генеральний прокурор; він має право отримати відповідь по суті його звернення від особи, до якої він звернувся, а тому він вважає, що відповідач присвоїв повноваження чужої особи. Як зазначає позивач, вказаними незаконними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, що виразилась у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з інвалідністю; душевних стражданнях, приниження його честі та гідності. При цьому позивач просить врахувати, що моральну шкоду сприймає беззахисний інвалід армії 2 групи більш болюче ніж людина, яка не має інвалідності; від беззаконня відповідача страждає не тільки він, а й його родина, а також просить врахувати характер та обсяг заподіяних моральних і фізичних страждань; стан здоров`я потерпілого, який є тяжким. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме: стягнути із заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора Зубовського Ю. за нанесену моральну шкоду 2 000,00 грн (за кожне звернення), усього 21 звернення, а тому розмір моральної шкоди становить 42 000,00 грн; - зобов`язати заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора Зубовського Ю. або того, хто виконує його повноваження, передати звернення тому, кому вони адресовані, та повідомити про це позивача. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 21.02.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Строк, визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. 10.03.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] . У даному відзиві представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на те, що до Офісу Генерального прокурора надійшли звернення [PERSON] від 11.01.2023 року за № 6765-23, № 6761-23, № 6984-23, № 6950-23, № 6955-23, № 6959-23, від 23.01.2023 року за № 13800-23, № 13808-23, № 13812-23, № 13818-23, № 13820-23, від 16.02.2023 року за № 32108-23, № 32112-23, № 32119-23, № 32124-23, № 32128-23, № 32132-23, № 32148-23, № 32155-23, № 32164-23 та № 32193-23, які стосувались можливих протиправних дій керівництва КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», управління з питань звернень споживачів Комунального концерну «Центр комунального сервісу», посадових осіб КМВА, Лівобережного київського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, Міністерства юстиції України, Міністерства розвитку громад та територій України, координаційного центру з надання правової допомоги щодо можливого вчинення зазначеними особами самоправних дій, незгоди із порядком розгляду попередніх звернень, а також інших питань. Офіс Генерального прокурора, діючи згідно чинного законодавства, правомірно листами від 17.01.2023 року № 09/1/1-3822ВИХ-23, від 27.01.2023 року № 09/1/1-6503ВИХ-23 та від 20.02.2023 року № 09/1/1-13074ВИХ-23 надіслав вказані вище звернення [PERSON] до прокуратури нижчого рівня - Київської міської прокуратури, до компетенції якої належать порушені в зверненнях питання, про що повідомлено позивача. Отже, під час розгляду вказаних звернень [PERSON] відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Представник відповідача зауважив, що керівником Київської міської прокуратури не приймалось рішення за результатами розгляду вказаних вище звернень [PERSON] . При цьому у зверненнях позивача не оскаржуються дії чи рішення працівників Офісу Генерального прокурора. Заперечуючи проти позову, представник відповідача також зазначив про те, що звернення [PERSON] не належать до категорії звернень, які підлягають розгляду безпосередньо Генеральним прокурором, вони не розглядалася і не повинні були розглядатись особисто Генеральним прокурором. Крім того, представник відповідача зауважив на те, що [PERSON] не надано жодних доказів оскарження в судовому порядку (визнання протиправними) дій Офісу Генерального прокурора, у тому числі відповідача щодо розгляду звернень позивача. Таким чином, доводи [PERSON] щодо завдання йому моральної шкоди, викладені у позовній заяві, не підтверджено належними та допустимими доказами, які б свідчили про протиправні дії або бездіяльність Офісу Генерального прокурора, у тому числі відповідача щодо розгляду його звернень. Також, додана позивачем до позовної заяви медична документація не містить доказів взаємозв`язку з діями чи бездіяльністю Офісу Генерального прокурора його посадових чи службових осіб зі станом його здоров`я. Відтак, позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача. Крім того, на думку представника відповідача, заступник начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора Зубовський Ю. є неналежним відповідачем у справі. Посилаючись на викладене, представник відповідача вважає, що оскільки позивачем не доведено протиправності дій, факту заподіяння шкоди, причинно наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданням шкоди, то позов [PERSON] задоволенню не підлягає. 17.03.2025 року до суду надійшли заперечення позивача щодо відзиву представника відповідача. В даних запереченнях позивач вважає відзив незаконним та поданим з численними порушеннями, в тому числі і щодо наявності повноважень представника відповідача та строку подання відзиву. Також позивач вважає, що жодного спростування наведених ним фактів у позовній заяві представником відповідача фактично не наведено у відзиві. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.05.2025 року провадження у цивільній справі в частині вимог про зобов`язання заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора Зубовського Ю. або того, хто виконує його повноваження, передати звернення тому, кому вони адресовані, та повідомити про це позивача - закрито. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, до Офісу Генерального прокурора надійшли звернення [PERSON] від 11.01.2023 року за № 6765-23, № 6761-23, № 6984-23, № 6950-23, № 6955-23 та № 6959-23 щодо можливих протиправних дій керівництва КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», управління з питань звернень споживачів Комунального концерну «Центр комунального сервісу», можливого вчинення зазначеними особами самоправних дій, незгоди із порядком розгляду попередніх звернень автора, а також інших питань. Вказані звернення за підписом відповідача - заступника начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора Зубовського Ю. Офіс Генерального прокурора листом від 17.01.2023 року № 09/1/1-3822ВИХ-23 направив для розгляду до Київської міської прокуратури, про що повідомлено [PERSON] . Також, до Офісу Генерального прокурора надійшли звернення [PERSON] від 23.01.2023 року за № 13800-23, № 13808-23, № 13812-23, № 13818-23 та № 13820-23 щодо незаконних, на думку позивача, дій посадових осіб КМВА, незгоди із порядком розгляду попередніх звернень, а також інших питань. Дані звернення Офіс Генерального прокурора листом від 27.01.2023 року № 09/1/1-6503ВИХ-23 направив для розгляду до Київської міської прокуратури, про що повідомлено [PERSON] . Крім того, до Офісу Генерального прокурора надійшли звернення [PERSON] від 16.02.2023 року за № 32108-23, № 32112-23, № 32119-23, № 32124-23, № 32128-23, № 32132-23, № 32148-23, № 32155-23, № 32164-23 та № 32193-23 щодо можливих протиправних дій посадових осіб Лівобережного київського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, Міністерства юстиції України, Міністерства розвитку громад та територій України, координаційного центру з надання правової допомоги щодо можливого вчинення зазначеними особами самоправних дій, незгоди із порядком розгляду попередніх звернень автора, а також інших питань. Вказані звернення за підписом відповідача Офіс Генерального прокурора листом від 20.02.2023 року № 09/1/1-13074ВИХ-23 направив для розгляду до Київської міської прокуратури, про що повідомлено [PERSON] . Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на незаконність дій відповідача, який (на думку позивача), привласнивши чужі повноваження, незаконно перенаправив його звернення до Київської міської прокуратури, позбавивши його права на розгляд його звернення особою, якій ці звернення адресовані, а саме Генеральним прокурором. Представник відповідача у відзиві проти даних тверджень заперечував, вказуючи на правомірність дій відповідача та недоведеність позовних вимог. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, з огляду на наступне. Так, розгляд звернень громадян в органах прокуратури здійснюється відповідно до положень Конституції України, законів України «Про звернення громадян», «Про прокуратуру», Регламенту Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 22.02.2022 року № 35 (далі - Регламент) та Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора від 06.08.2020 року № 363 (далі - Інструкція). Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Таким чином, звернення, яке відповідає вимогам Закону України «Про звернення громадян», повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням. За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 03.12.2018 року по справі № 804/9185/15. Відповідно до п. 7.6 Регламенту, звернення громадян, за результатами розгляду яких не приймалися рішення керівниками обласних прокуратур і у яких не оскаржуються дії чи рішення працівників Офісу Генерального прокурора, підрозділом з організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів у строк не більше ніж п`ять днів надсилаються для розгляду до обласних прокуратур, якщо вирішення порушених у зверненнях питань належить до компетенції прокуратур нижчого рівня. Згідно з п. 15 розділу II Інструкції, звернення громадян, за результатами розгляду яких не приймалися рішення керівником органу прокуратури і в яких не оскаржуються дії чи рішення працівників цієї прокуратури, відповідальними підрозділами у термін не більш ніж п`ять днів надсилаються до відповідної прокуратури нижчого рівня, якщо вирішення порушених у них питань належить до її компетенції. Якщо у зверненні, поряд з питаннями, що належать до компетенції прокуратури, порушуються питання, які підлягають розгляду в інших органах, під час надання відповіді на таке звернення заявнику роз`яснюється порядок вирішення цих питань. У вищевказаних зверненнях від 11.01.2023 року за № 6765-23, № 6761-23, № 6984-23, № 6950-23, № 6955-23, № 6959-23, від 23.01.2023 року за № 13800-23, № 13808-23, № 13812-23, № 13818-23, № 13820-23, від 16.02.2023 року за № 32108-23, № 32112-23, № 32119-23, № 32124-23, № 32128-23, № 32132-23, № 32148-23, № 32155-23, № 32164-23 та № 32193-23 [PERSON] зазначав про можливі протиправні дії керівництва КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», управління з питань звернень споживачів Комунального концерну «Центр комунального сервісу», посадових осіб КМВА, Лівобережного київського міського Документ сформований в системі «Електронний суд» 10.03.2025 6 центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, Міністерства юстиції України, Міністерства розвитку громад та територій України, координаційного центру з надання правової допомоги щодо можливого вчинення зазначеними особами самоправних дій, незгоди із порядком розгляду попередніх звернень, а також інших питань. При цьому у зверненнях позивача дії чи рішення працівників Офісу Генерального прокурора не оскаржувались. З урахуванням вищенаведених норм, суд приходить до висновку, що Офіс Генерального прокурора листами за підписом відповідача від 17.01.2023 року № 09/1/1-3822ВИХ-23, від 27.01.2023 року № 09/1/1-6503ВИХ-23 та від 20.02.2023 року № 09/1/1-13074ВИХ-23 правомірно надіслав вказані вище звернення [PERSON] до прокуратури нижчого рівня - Київської міської прокуратури, до компетенції якої належать порушені в зверненнях питання, про що повідомлено позивача, а тому суд відхиляє доводи позивача в обґрунтування позову в цій частині. Суд також відхиляє і доводи позивача про те, що його звернення мали бути розглянуті Генеральним прокурором, а не заступником начальника першого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення в обласних прокуратурах Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора Зубовським Ю. Так, відповідно до п. 7.16 Регламенту Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 22.02.2022 року № 35, Генеральному прокурору або виконувачу його обов`язків подаються на розгляд: - документи і звернення, що надійшли від Президента України, Керівника Офісу Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, голів Конституційного Суду України, Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, Державної судової адміністрації України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, голів Національного агентства з питань запобігання корупції, Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, директорів Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Бюро економічної безпеки України, Міністра внутрішніх справ України, Міністра оборони України, Міністра юстиції України, голів Служби безпеки України та Національної поліції України, голів Верховної Ради та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, бізнес-омбудсмена, керівників державних установ іноземних держав і міжнародних організацій (їх представництв), Голів Ради прокурорів України та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів - запити народних депутатів України; - звернення Героїв України, Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни, скарги на дії та рішення перших заступників та заступників Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, керівників самостійних структурних підрозділів, підпорядкованих безпосередньо Генеральному прокурору; - інші документи і звернення з актуальних питань, що викликали підвищену увагу громадськості та медіа. Аналогічні положення містяться й у п. 4 розд. ІІ Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора від 06.08.2020 року № 363. Враховуючи вищенаведене, а також зміст звернень позивача, суд приходить до висновку, що вищевказані звернення [PERSON] не належать до категорії звернень, які підлягають розгляду безпосередньо Генеральним прокурором, а тому вони не розглядалися і не повинні були розглядатись особисто Генеральним прокурором. З урахуванням викладеного, суд не вбачає неправомірності дій відповідача. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17. Відповідно до ст.23 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 року у справі № 211/7655/15-1 дійшов висновку, що, розглядаючи справи щодо стягнення шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади, у конкретних правовідносинах суду необхідно встановити неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести наявність цих умов має позивач. 3 рахуванням положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) посадовими особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування та визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та осіб) незаконними. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року у справі № 338/12193/16-ц, у якій з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, ст. ст. 23, 1174, 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана зазначеними органами чи (та) посадовими особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Верховний Суд зазначив, що для відшкодування шкоди відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України. Касаційним цивільним судом Верховного Суду від 22.12.2020 у постанові у справі № 686/24223/17 також зазначено, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована 17.07.1997 році). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009 року; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 року). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених доказів суд вважає, що позивачем не доведено факту неправомірності дій відповідача, натомість, дії відповідача цілком відповідають чинному законодавству, про що зазначено вище, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача. Зокрема, з наданої медичної документації, доданої до позовної заяви, за 1999 рік, лютий 2024 року, червень 2023 року та без дати не вбачається жодного зв`язку з будь-якими діями/бездіяльністю відповідача та станом здоров`я позивача на момент надання відповідей на звернення позивача у січні та лютому 2023 року. Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Інші доводи позивача, викладені у позовній заяві та запереченнях на відзив, на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю або частково не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору (інвалід 2 групи), судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed