Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

У лютому 2025р. позивач ТОВ «Він Фінанс» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - поновити строк позовної давності для подання вказаного позову; - стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 766036 від 04 квітня 2019р. (далі по тексту - кредитний договір) у загальному розмірі 34096,72 грн., яка складається з: суми заборгованості 21866,79 грн.; суми інфляційних втрат - 10260,12 грн., суми 3% річних - 1969,81 грн.; судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04 квітня 2019р. між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою Інформаційно - телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено кредитний договір. Зазначений договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених та розміщених їх на сайті: https://creditplus.ua/assets/uploads/public/pravila_18.03.2019.pdf. Згідно умов кредитного договору сума кредитного договору складає 6200,0 грн., строк кредиту 30 днів, зі сплатою процентів: знижена процентна ставка - 1,71 % в день, стандартна процентна ставка - 1,8 % в день. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за вказаним договором виконав в повному обсязі, надав можливість відповідачці користуватись кредитними коштами надіславши на картку останньої грошові кошти в сумі 6200,0 грн. Відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на 12 вереня 2019р. становить 22233,0 грн., що складається з: 6200,0 грн. - тіло кредиту; 3348,0 грн. - проценти; 9709,2 грн. - прострочені проценти; 2976,0 грн. - штрафи; 3,0 % річних - 10260,12 грн.; інфляційні втрати - 1969,81 грн. Позивач вказує, що набув право вимоги на вказану суму в зв`язку з укладенням 12 квітня 2018р. з первісним кредитором (ТОВ «Авентус Україна») договору факторингу № 1, та в подальшому 12 вересня 2019р. додаткову угоду № 251, до цього договору факторингу, відповідно до якої набув право вимоги до ряду боржників, в тому числі до відповідачки за кредитним договором. Оскільки в досудовому поряду вирішити спір не можливо позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. В прохальній частині позову стороною позивача було заявлено клопотання про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку, у судове засідання не з`явилася, поважності причин неявки не повідомила, свого представника до суду не направила, відзив на позов не подавала. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Нормою ст. 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 04 квітня 2019р. між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого, Товариство надало Позичальнику кредитні кошти у сумі 6200,0 грн., зі строком використання кредиту 30 днів, зі стандартною відсотковою ставкою 1,8% в день, та зниженою процентною ставкою 1,71 % в день. Згідно Додатку №1 до кредитного договору, сторони погодили таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, зі змісту якої вбачається, що загальна вартість кредиту складає 9380,6 грн. 12 квітня 2018р. між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Довіра та Гарантія», яке змінило найменування на «Він Фінанс» було укладено договір факторингу № 1, та в подальшому 12 вересня 2019р. додаткову угоду № 251, до цього договору факторингу, відповідно до якої позивач набув право вимоги до ряду боржників, в тому числі до відповідачки за кредитним договором. Звертаючись до суду з вказаним поовом, позивач наголошував, що відповідачка не виконує належним чином свої зобовязання за кредитним договором, у звзязку з чим наявна заборгованість, яка станом на 12 вереня 2019р. становить 22233,0 грн., що складається з: 6200,0 грн. - тіло кредиту; 3348,0 грн. - проценти; 9709,2 грн. - прострочені проценти; 2976,0 грн. - штрафи. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Крім того, у відповідності до вимог ст. 512, 514, 517 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018р. у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Виписки з рахунку позичальника (відповідачки) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, проте вони суду надані не були, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором, як і не було надано жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження отримання відповідачкою кредитних коштів за кредитним договором. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, матеріали справи не містять, при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано відомостей того, що в силу положень п. 1.6, 1.7 кредитного договору, відповідачкою вчинялись дії щодо продовження строку кредитування, а тому наданий стороною позивача розрахунок заборгованості (а.с. 19-23) оцінюється судом критично. Не погоджується суд, і з наданим стороною позивача розрахунком інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 10 січня 2022р. по 10 січня 2025р. (а.с. 45, 46), оскільки заявляючі вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних з відповідачки на свою користь, стороною позивача не були враховані положення п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Матеріали справи не містять первинних документів, які підтверджують отримання кредиту, користування ним відповідачкою. Протягом розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного доказу оригінали первинних документів (касові та меморіальні ордери тощо) на отримання та повернення відповідачкою кредитних коштів за укладеним кредитним договором. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Заява позивача про поновлення строків позовної давності, не підлягає задоволенню, в силу положень п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed