Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

До Роздільнянського районного суду Одеської області надійшов вказаний позов, згідно з яким [PERSON] просив позбавити [PERSON] , 1977 року народження, батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] є рідним братом [PERSON] , їх батьки: [PERSON] та [PERSON] , які з 28 квітня 2001 року перебували у шлюбі. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 29.05.2018 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] проживав разом з матір`ю і позивачем та знаходився на повному утриманні матері. [INFO] [PERSON] померла у віці [INFO] , про що 24 вересня 2024 року було складено відповідний актовий запис № 2088. У зв`язку зі смертю матері на підставі наказу служби у справі дітей Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області №039/24 від 1 жовтня 2024 року, [PERSON] був влаштований на тимчасове проживання в родину рідної бабусі [PERSON] , [INFO] . Надалі, 7 листопада 2024 року на підставі наказу служби у справах дітей Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області № 050/24 було скасовано наказ № 039/24 від 1 жовтня 2024 року, [PERSON] був влаштований до брата - [PERSON] . Наразі [PERSON] проживає з позивачем та навчається в КЗЗСО «Лиманський ліцеї №1». У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку не допомагав в утриманні дітей, [PERSON] в 2018 році зверталася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, однак відповідно до ухвали суду від 3 квітня 2018 року по справі №511/696/18 у відкритті провадження в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей було відмовлено. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється, як батько, від виконання своїх обов`язків, так як він не піклується про фізичний та духовних розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Стислий виклад заперечень відповідача. [PERSON] в судове засідання не з`явився, вважається таким, що належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов у встановлений судом строк не подав. Разом з тим обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». Стислий виклад позиції третіх осіб. Начальник служби у справах дітей Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Маломан Ірина Геннадіївна надіслала до суду лист про розгляд справи без участі представника служби, проти задоволення позовних вимог не заперечує. [PERSON] надіслала до суду заяву про проведення судового засідання без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Процесуальні дії у справі. 19 грудня 2024 року позовну заяву було направлено за підсудністю до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області. 3 лютого 2025 року ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області цивільну справу було передано за підсудністю до Роздільнянського районного суду Одеської області. 18 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 18 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 28 квітня 2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 10. [INFO] у них народилася дитина - [PERSON] , про що 10 жовтня 2003 року було зроблено відповідний запис за № 8, батьки: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [INFO] народився [PERSON] , про що 4 січня 2011 року складено відповідний актовий запис № 2, батьки: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видано повторно 9 вересня 2016 року Роздільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2. Надалі, 29 травня 2018 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області по справі № 511/696/18 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] проживав разом з матір`ю та позивачем та знаходився на повному утриманні матері. [INFO] [PERSON] померла у віці [INFO] , про що 24 вересня 2024 року було складено відповідний актовий запис № 2088, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , місце державної реєстрації: Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У зв`язку зі смертю матері на підставі наказу служби у справі дітей Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області №039/24 від 1 жовтня 2024 року [PERSON] був влаштований на тимчасове проживання в родину рідної бабусі [PERSON] , [INFO] . 7 листопада 2024 року на підставі наказу служби у справах дітей Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області № 050/24 було скасовано наказ № 039/24 від 1 жовтня 2024 року, [PERSON] був влаштований до рідного брата - [PERSON] у зв`язку з відмовою бабусі [PERSON] . Наразі [PERSON] проживає з позивачем та навчається в КЗЗСО «Лиманський ліцеї №1». Згідно характеристики КЗЗСО «Лиманський ліцеї №1», [PERSON] за час навчання у ліцеї зарекомендував себе як старанний та дисциплінований учень, за час навчання батько жодного разу не з`являвся та не цікавився вихованням та навчанням сина. Вихованням [PERSON] займається його брат [PERSON] та бабуся. Згідно заяв мешканців вулиці Дзвінкої селища Лиманське Роздільнянського району Одеської області, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач про свою дитину - [PERSON] не дбав та участі у його вихованні не приймав. 6 лютого 2025 року було прийнято висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , який 4 березня 2025 року рішенням №53/25-СР виконавчого комітету Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області було затверджено. Разом з тим статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, та норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). У відповідності до приписів частини 8 статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами, оскільки відповідачем у встановлений судом строк відзив на позов не подано. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як встановлено судом, відповідач свідомо ухиляється, як батько, від виконання своїх обов`язків, так як він не піклується про фізичний та духовних розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Враховуючи встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку, що вимога щодо позбавлення батьківських прав відповідача є обгрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини. При цьому, суд вважає необхідним зауважити, що позбавлення особи батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, права на спілкування з дитиною і побачення з нею, як це передбачено законом, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21). У відповідності до приписів частини 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Частина перша статті 180 СК України регламентує, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У свою чергу, відповідно до положень статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 СК України). Врахувавши вказані обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі частини всіх видів заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно. Саме такий розмір аліментів відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання. Разом з цим, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пункт 1 частини другої вказаної статті ЦПК України визначає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved