Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~І. Суть позовної заяви (стаття 175 ЦПК України) 1.1. 26 липня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету\~Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та [PERSON] (а.с.1, 2 т.1), який 05 грудня 2023 року уточнив (а.с.148-150 т.1), та остаточно просив: (1) визнати незаконним та скасувати пункт 1.28 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №1595 від 07 грудня 2012 року; (2) визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 14 грудня 2012 року, видане виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 601,3 кв.м; (3) скасувати реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно р/н 36886960 від 15 грудня 2012 року згідно зі свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 14 грудня 2012 року; (4) витребувати у [PERSON] 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м; (5) припинити за [PERSON] право власності на 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м; (6) визнати право власності на 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м; (7)\~стягнути з виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради судові витрати. 1.2. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що 25 травня 2011 року між ним та фізичною особою [PERSON] укладено договір №3В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкту « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . Предмет договору - підземний паркінг-місце для стоянки автомашини №3, розміром 6 метрів на 3 метра. Відповідно до пункту 2.1 договору об`єкт нерухомості мав бути переданий у власність до 30 листопада 2012 року. Згідно з пунктом 3.1 договору позивач здійснив оплату за паркінг у розмірі 8 000 доларів США, що склало еквівалент 64 000 гривень. Вказаний факт підтверджується розпискою від 25 травня 2011 року про передачу грошових коштів. Приблизно влітку 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] брелок від ролетних паркінгових воріт, яким користувався епізодично більше двох років. Право власності на паркінг [PERSON] обіцяв оформити пізніше. 09.12.2016 року [PERSON] поінформував позивача про те, що його паркінг відчужено іншій особі, як пізніше з`ясувалося, - [PERSON] . Згідно з долученим до договору планом-схемою паркінгу на 18 автомобілів нумерація йде від №1 до № 18. В подальшому, комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» (надалі КП «ІМБТІ»), яке проводило інвентаризацію підвального приміщення, нумерація парко-місць проведена римськими цифрами від XI до XXVIII, оскільки всі нежитлові приміщення позначаються лише римськими цифрами, а житлові приміщення лише арабськими. Таким чином, [PERSON] не виконав умови укладеного між ним та [PERSON] договору про участь у спільному будівництві об`єкту « [INFO] » та заволодів належними йому грошовими коштами. На думку позивача, передача права на вказаний об`єкт нерухомості іншій особі є незаконною та суперечить пунктам 5.1, 6.1 договору, оскільки він не звертався письмово до [PERSON] про відмову від паркінгу. Рішенням Ізмаїльського міжрайонного суду Одеської області від 08.04.2019 року, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про розірвання договору №3В/4/П від 25.05.2011 року. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2021 року, яке в подальшому в цій частині було скасовано судом апеляційної інстанції, визнано право власності [PERSON] на майнове право на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення, договори дарування від 06 грудня 2016 року та 19 січня 2017 року, згідно з якими [PERSON] належать 3/100 частки нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , до теперішнього часу не визнані недійсними та не скасовані, що у свою чергу позбавляє права витребувати майно у належного власника. Інвестиційний договір №3В/4/П підписано 25 травня 2011 року, а вже 14 грудня 2012 року [PERSON] оформив право власності на все підвальне приміщення площею 601,3 кв. м на своє ім`я. Про вказані обставини позивач дізнався тільки у 2023 році, коли отримав доступ до матеріалів кримінальних проваджень, як потерпілий. В рамках кримінальних проваджень 26 червня 2023 року дізнавач [PERSON] звернулася до Ізмаїльського міського голови Ізмаїльської району Одеської області Абрамченка А.В. із запитом про надання належним чином завіреного пакету документів, який надала начальник КП «ІМБТІ» Гранич О.М. для оформлення Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . З отриманої відповіді міського голови від 10 липня 2023 року з`ясувалося, що технічний паспорт на підвальне приміщення, інвестиційний договір, укладений між [PERSON] та генпідрядником «Джерело» в особі директора [PERSON] , договір купівлі-продажу майнових прав на підвальне приміщення площею 603,1 кв.м, а також фіскальний чек або розписка, що підтверджують передання останньому коштів відповідно до інвестиційного договору, відсутні. Таким чином, будь-які документи на підтвердження того, що [PERSON] є інвестором підвального приміщення та здійснив його фінансування, відсутні. Під час допиту в межах кримінального провадження №12020160150000083 від 15 січня 2020 року за ч. 1 ст. 190 КК України директор ПМП «Джерело» [PERSON] стверджував, що ніколи від [PERSON] не отримував грошових коштів у розмірі 357 153 гривень, не сплачував з цієї суми податки, не будував багатоповерховий багатоквартирний будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки ліцензій на будівництво не має і не мав, у ПМП «Джерело» відсутня будівельна техніка. Жодних документів на підтвердження того, що ПМП «Джерело» в особі директора [PERSON] укладало договори із субпідрядниками, які мали ліцензії на будівництво та необхідну техніку, в рамках кримінального провадження N№12020160150000083 останній не надавав. Крім того, [PERSON] стверджував, що ніколи акт приймання-передачі підвального приміщення до КП «ІМБТІ» не передавав. За таких обставин, на думку позивача, свідоцтво про право власності видано [PERSON] виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради незаконно. Також [PERSON] при оформленні свідоцтва про право власності з метою заволодіння паркомісцем №3 навмисно приховав той факт, що [PERSON] є інвестором на 18 м.кв. (одне паркомісце), що підтверджує інвестиційний договір №3В/4/П від 25 травня 2011 року. Надалі, після проведення інвентаризації та складання поверхового плану, дане паркомісце отримало нумерацію №XIII. [PERSON] ніколи не пропонував позивачу отримати паркомісце на 18 кв.м. у підвальному приміщенні замість паркомісця у паркінгу. Незважаючи на те, що паркінг введений в експлуатацію як підвальне приміщення, цільового призначення він не змінив: у ньому зберігаються лише автомобілі. За таких обставин, порушено права позивача, як інвестора: він не отримав те, що передбачено інвестиційним договором. ІІ. Суть відзиву на позовну заяву (стаття 178 ЦПК України) 2.1. 30 серпня 2023 представник відповідача [PERSON] адвокат Воронков В.О. направив відзив на позовну заяву (а.с.65-72 т.1), яким вважав позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 82, ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом під час розгляду даної справи обставини, встановлені рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року у не скасованій частині, а також постановою Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, яка набрала законної сили, у цивільній справі №500/504/17. А тому, провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] про визнання права власності підлягає закриттю відповідно до вимог п.3 ч.1, ч.2 ст. 255 ЦПК України. Також, на думку представника відповідача, [PERSON] у позовній заяві не зазначив, яким чином визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, а також скасування державної реєстрації призведе до відновлення його порушеного права. Позивач, стверджуючи про порушення його прав з боку [PERSON] шляхом передачі об`єкту договору від 25 травня 2011 року у власність іншим особам, навіть не заявив будь-яких позовних вимог до цих осіб. А відтак, обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить ефективного захисту його прав щодо набуття у володіння 3/100 часток нежитлового приміщення, яке є об`єктом спору. Додатково, представник відповідача звернув увагу, що про можливу передачу об`єкту договору від 25 травня 2011 року No3В/4/П «Про участь у спільному будівництві об`єкту « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] », на який претендує [PERSON] , як інвестор, іншій особі, а рівно порушення своїх майнових прав, позивач фактично дізнався щонайменше 09.12.2016 року, а не у 2021 році, коли отримав доступ до матеріалів кримінальних проваджень, як потерпілий. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, а не коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. А відтак, просить застосувати строк позовної давності, відмовити [PERSON] у задоволенні позову за вказаних підстав, а також стягнути з останнього витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12\~000 гривень. 2.2.Представник виконавчого комітету\~Ізмаїльської міської\~ради Ізмаїльського району Одеської області 15 січня 2024 року направила відзив на позову заяву, яким просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.187, 188 т.1). В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначила, що підставою для прийняття виконкомом Ізмаїльської міської ради рішення №1595 від 07 грудня 2012 року стали договір про створення спільної власності від 11 січня 2011 року, рішення виконкому №474 від 25 березня 2011 року «Про дозвіл [PERSON] проектування та будівництво чотирьох поверхового жилого будинку з підвалом по [ADDRESS] », акт приймання-передачі квартири [ADDRESS] , декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 14312187973 від 11 жовтня 2012 року, паспорти, технічні паспорти. Таким чином, виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради при прийнятті оскаржуваного рішення діяв відповідно до діючого на той момент законодавства. Крім того, на думку представника виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, позивачу було відомо про прийняття оскаржуваного рішення та про видачу свідоцтва про право власності більше ніж три роки тому, а отже позовна давність спливла. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі 3.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2023 року справа №946/5498/23 передана на розгляд судді Бальжик О.І. (а.с.54 т.1). 3.2. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Бальжик О.І. від 27 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с.55 т.1). 3.3. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Бальжик О.І. від 14 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с.55 т.1). 3.4. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2023 року витребувано докази з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.160 т.1). 3.5. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2023 року в якості співвідповідача залучено [PERSON] (а.с.161 т.1). 3.6. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі (а.с.230, 231 т.1). 3.7. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2024 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.232 т.1). 3.8. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.165 т.2). 3.9. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Воронкова В.О. про закриття провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] про витребування майна, припинення та визнання права власності. 3.10. Під час розгляду справи здійснювалася повна фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів. ІV. Виклад позиції учасників судового процесу; показання свідків 4.1. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні на підставі викладених у ньому доводів. Додатково зазначив, що [PERSON] не виконав умови укладеного між ними договору. Він, в свою чергу, оплатив вартість місця для стоянки автомобіля достроково та у повному обсязі. Договір між ними не розірваний, не визнаний недійсним, а тому [PERSON] оформив право власності на спірний об`єкт нерухомості на своє ім`я безпідставно. Крім того, відповідач мав право відчужити місце для стоянки автомобіля іншій особі лише після розірвання з ним договору. Звернув увагу, що у відповідності до договору про створення спільної власності [PERSON] виступав інвестором всього підвального приміщення. Знаючи це, відповідач через чотири місяці після укладення вказаного договору, уклав з ним договір про участь у спільному будівництві об`єкту « [INFO] », який стосується цього ж об`єкту нерухомості. Дану інформацію [PERSON] від нього приховав, отримавши грошові кошти готівкою. Дана схема була розроблена відповідачем з метою ухилення від сплати податків, невиконання умов інвестиційного договору та незаконного оформлення права власності на об`єкт нерухомості на своє ім`я. Отримавши свідоцтво про право власності на своє ім`я, [PERSON] розпорядився місцем для стоянки автомобіля на свій розсуд. У 2015 році [PERSON] передав йому ключі від паркінгу, якими він користувався до грудня 2016 року. Відповідач надавав ключі лише тим інвесторам, які розрахувалися з ним у повному обсязі. Також, він оплачував комунальні послуги, які надавалися у вказаному підвальному приміщенні. 05 грудня 2016 року його машина, яка знаходилася у паркінгу, була заблокована автомобілем марки «Тойота» державний номерний знак [NUMBER] , який, як пізніше з`ясувалося, належить братові [PERSON] . У зв`язку з цим, він викликав працівників поліції. На місце події приїхав [PERSON] та повідомив працівникам поліції, що він вже не має жодних прав на це місце для стоянки автомобіля. В той день він дізнався про наявність договору дарування належного йому паркінгу на ім`я [PERSON] . Після цього, він був вимушений вигнати свій автомобіль з паркінгу і з того часу він позбавлений можливості користуватися ним. Через деякий час відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання укладеного між ними договору, у задоволенні якого йому було відмовлено. КЦС ВС підкреслив, що [PERSON] може розірвати договір лише у разі невнесення інвестором оплати. Проте, він сплатив повну вартість місця для стоянки автомобіля та розривати договір наміру не має. Якби [PERSON] сплатив йому вартість паркінгу станом на сьогоднішній день (13\~000 доларів США) та виплатив збитки, спір між ними міг би бути вичерпаний, проте він цього не бажає. Також, він не проти отримати паркінг, відносно якого ним було укладено договір та сплачено 8\~000 доларів США, навіть, якщо він буде називатися підвальним приміщенням. Акт приймання-передачі спірного підвального приміщення директор КП «ІМБТІ» Гранич О.М. отримала від відповідача [PERSON] , який згідно з договором про створення спільної власності від 11 січня 2011 року є фізичною особою, інвестором підвального приміщення, стороною №28, а не генпідрядником. З [PERSON] , який є генпідрядником об`єкта нерухомості, та від якого вона мала отримувати документи для долучення до інвентаризаційної справи, [PERSON] не знайома. Також звернув увагу, що [PERSON] , який виступав у договорі як інвестор фізична особа, грошові кошти в сумі 357\~153 гривень генеральному підряднику ПМП «Джерело» не передавав. [PERSON] під час допиту зазначив, що підвальне приміщення він не будував, акт приймання-передачі до КП «ІМБТІ» не передавав. Крім того, в акті приймання-передачі нежитлових приміщень, який [PERSON] як єдиний доповідач надала до виконавчого комітету, на відміну від актів приймання-передачі квартир за цією ж самою адресою, не зазначена площа об`єкта нерухомості. Також, в назві цього акту зазначено, що начебто приймається-передається квартира, в той час як мова стосувалася нежитлових приміщень загальною площею 601, 3 кв.м, щодо яких наявні інвестори. Попри те, що КП «ІМБТІ» зробило поверховий план (із зазначенням вимірів та поділу вказаних нежитлових приміщень на 18 парко-місць), який повністю збігається із схемою, яку надавав йому [PERSON] під час укладення угоди. Технічний паспорт та інвестиційний договір, які є підставою для оформлення права власності, надані не були. Вказані обставини, на думку позивача, надали можливість керівнику бюро технічної інвентаризації ввести в оману членів виконкому при прийнятті оскаржуваного рішення. У спірному підвальному приміщені, яке використовується під паркінг, проходять всі комунікації з водовідведення. Також, в окремо вигородженому стінками приміщенні, яке розташовано у паркінгу, знаходяться електрокомунікації всього будинку. Під паркінгом іншого підвального приміщення немає. Відповідно, право власності на таке підвальне приміщення не могло бути оформлене на одну особу. Директор КП «ІМБТІ» Гранич О.М. навмисно приховала вказаний факт та видала технічний паспорт на вказане нежитлове приміщення на ім`я [PERSON] одноособово. На його думку, окремо вигороджене приміщення, а також пожежний проїзд після здачі будинку до експлуатації повинні були передані на баланс ОСББ Успіх-2014, що не було зроблено. Ескіз підвального приміщення, за яким був виготовлений поверхневий план підвального приміщення (тобто його поділ на 18 паркомісць), був виготовлений 14 грудня 2015 року, в той час як сам поверхневий план - 19 липня 2014 року. Відповідач [PERSON] не приходив у судові засідання під час розгляду справи №500/372/17, а також не приходить у судові засіданні з розгляду даної справи, що свідчить про відсутність зацікавленості у результаті розгляду справи. На його переконання, договір дарування від 06 грудня 2016 року є фіктивним. Підтвердження цього, окрім викладеного, є зазначена у договорі вартість паркомісця (1\~000 доларів США), яка у 8 разів менша за реальну вартість місця для стоянки автомобіля на момент укладення ним договору та у 13 разів менша за реальну вартість станом на момент укладення договору дарування. Крім іншого, [PERSON] не є членом сім`ї або родичом [PERSON] , [PERSON] не є членом сім`ї або родичом [PERSON] . Згідно з протоколом допиту свідка [PERSON] в рамках кримінального провадження саме [PERSON] звернувся до нього з проханням тимчасово, безкоштовно оформити на своє ім`я одне місце у паркінгу. Фактично він не був власником спірного об`єкту нерухомості, його участь була формальною. Рішення переоформити в подальшому паркомісце на [PERSON] [PERSON] не приймав; вказане рішення ухвалив [PERSON] . За змістом протоколу допиту [PERSON] він ніколи не був інвестором паркомісця у підвальному приміщенні; пояснити слідчому чому саме йому [PERSON] подарував місце для стоянки автомобіля не зміг. Також просив відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності, оскільки доступ до документів, які стали підставою для звернення до суду із даним позовом він зміг отримати лише у 2023 році в рамках кримінального провадження. 4.2. Представник відповідача [PERSON] адвокат Воронков В.О. просив відмовити у задоволенні позову, вважаючи його безпідставним та таким, що порушує законні права та інтереси третіх осіб. Додатково представник відповідача зазначив, що [PERSON] стало відомо про порушення своїх прав ще у 2017 році, коли він звертався до правоохоронних органів із відповідними заявами. Крім того, у лютому 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, яким просив витребувати від [PERSON] й припинити за ним право власності на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , визнавши право власності на вказане нерухоме майно за ним. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, залишеним в силі судом апеляційної інстанції, у цивільній справі №500/504/17, позовні вимоги [PERSON] залишені без задоволення, у зв`язку з не оскарженням первинного права власності. Не звернення позивача до фахівця в галузі права для надання професійної правничої допомоги, та як наслідок, обрання неефективного способу захисту своїх прав, не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Крім того, враховуючи, що судом вже ухвалювалося рішення, яке набрало законної сили, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про витребування спірного нерухомого майна, припинення та визнання права власності на нього, провадження у даній справі в частині тих самих вимог підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. На його переконання, предмет та підстави позову [PERSON] , які він заявляв у цивільній справі №500/504/17, повністю дублюються із предметом та підставами даного позову. Що стосуються позовних вимог про скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, свідоцтва про право власності, видане на ім`я [PERSON] , та державної реєстрації права власності, представник відповідача [PERSON] звернув увагу, що задоволення вказаних позовних вимог призведе до втрати права власності на нежитлові приміщення ще 16 особами, які залучені до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. Крім того, [PERSON] не є стороною договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року. Не спростовує ту обставину, що [PERSON] грошові кошти ПМП «Джерело» за будівництво підвального приміщення не передавав. [PERSON] вклав у будівництво вказаного об`єкту нерухомості належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0917 га, на якій було побудовано багатоквартирний житловий будинок із підвальним приміщенням. Інвестори квартир за договором про створення спільної власності вклали у будівництво грошові кошти. Відповідно, відповідач знаючи, що він отримає новостворені нежитлові приміщення у багатоквартирному житловому будинку, уклав із замовниками, в тому числі [PERSON] , договори про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг». Тобто, [PERSON] розпорядився своєю майбутньою власністю. Акт приймання-передачі підписувався після здачі будинку до експлуатації, що прямо передбачалося у договорі про створення спільної власності. На його переконання, єдиним належним способом відновлення прав позивача є повернення грошей. [PERSON] готовий повернути [PERSON] передані ним за договором грошові кошти. [PERSON] рішенням суду першої інстанції виправданий, а тому до набрання обвинувальним вироком законної сили, він не може вважатися винуватим у вчиненні кримінального правопорушення. За таких підстав, позивач не може посилатися в обґрунтування позовних вимог на начебто шахрайські дії відповідача. 4.3. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представник виконавчого комітету\~Ізмаїльської міської\~ради Ізмаїльського району Одеської області, а також треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Відповідач [PERSON] направив представника з належним чином посвідченими повноваженнями. Представник виконавчого комітету\~Ізмаїльської міської\~ради Ізмаїльського району Одеської області просила розглянути справу у її відсутність та при прийнятті рішення врахувати відзив на позову заяву. Інші учасники справи причини неявки не повідомили. 4.4. Свідок [PERSON] , будучи допитаною за клопотанням позивача, пояснила, що [PERSON] приходиться їй рідним братом. У 2011 році [PERSON] уклав інвестиційний договір із [PERSON] , предметом якого був підземний паркінг за №3. В подальшому, після здачі будинку до експлуатації, вказане місце для стоянки автомобіля отримало №ХІІІ, оскільки арабськими цифрами позначаються житлові приміщення, римськими нежитлові. Вона неодноразово була в цьому паркінгу, ще до влаштування ролетів. Підземний паркінг невеликий на 18 місць; в ньому знаходяться всі комунікації будинку; в окремо вигородженому приміщенні, яке знаходиться в ньому, розташовані електрощитові. В її присутності до брата підійшла [PERSON] та пояснила, що у паркінгу буде проводитися прибирання, вартість якого складає 30-40 гривень щомісячно. Вячеслав користувався паркінгом протягом 2,5 років, з липня 2014 року; оплачував вартість послуг з його прибирання. Брат мав ключі від підземного паркінгу, які йому особисто надав відповідач на будівельному майданчику в її присутності. У жовтні 2016 року машину позивача заблокувала машина марки «Тойота» червоного кольору, яка належить брату [PERSON] . На місце події були викликані працівники поліції. Під час з`ясування обставин справи стало відомо, що паркінг братові більше не належить. 4.5. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є начальником КП «ІМБТІ» з червня 2012 року. На підставі договору про створення спільної власності до КП «ІМБТІ» надійшло замовлення осіб про оформлення права власності на квартири та підвальне приміщення. КП «ІМБТІ» підготувало проект рішення, яке наявне в реєстраційній справі. 07 грудня 2012 року на підставі наданих КП «ІМБТІ» документів (технічних паспортів у кількості 28 штук, копій паспортів інвесторів, договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року, декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 11 жовтня 2012 року, копії рішення №474 від 25.03.2011 року, акту приймання-передачі квартири) виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради прийняв рішення про оформлення права власності на квартири та підвальне приміщення, що розташовані по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення інвесторам видані свідоцтва про право власності та здійснено державну реєстрацію права власності. На додаткові запитання свідок [PERSON] пояснила, що до КП «ІМБТІ» із заявою про проведення технічної інвентаризації звернувся [PERSON] . Їй не відомо, хто здійснював будівництво житлового будинку. В декларації фігурує особа [PERSON] . На момент проведення технічної інвентаризації вона в КП «ІМБТІ» не працювала. До виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради по підвальному приміщенню вона надала декларацію про готовність об`єкту нерухомості до експлуатації та акт приймання-передачі. Вона не може пояснити, чому вказаний акт називається акт приймання-передачі квартири. В будь-якому випадку, за текстом вказаного акту мова йде про підвальне приміщення. На її думку, немає порушення законодавства через те, що акт приймання передачі датований 05 січня 2011 року, а декларація про готовність об`єкту до експлуатації 11 жовтня 2012 року. Технічний паспорт був наданий нею членам виконавчого комітету для огляду. Після прийняття виконавчим комітетом рішення всі документи були повернуті КП «ІМБТІ»; виконавчий комітет не залишає собі вказані документи. На підставі вказаного рішення КП «МБТІ» підготувало свідоцтва про право власності, які разом із технічними паспортами були надані на підпис міському голові, після чого один примірник свідоцтва був наданий власнику, інший долучений до матеріалів інвентаризаційної справи. Для оформлення права власності не потрібен договір купівлі-продажу майнових прав. Поверховий план був виготовлений техніком [PERSON] 19 серпня 2011 року, ескіз поверхового плану 14 грудня 2015 року, оскільки [PERSON] звернувся із заявою про перерахунок часток (були зроблені перегородки) та була необхідність вийти на місце повторно. На поверховому плані від 19 серпня 2011 року стоїть штамп про поточні зміни, датований 14 грудня 2015 року. Для виготовлення технічного паспорту необхідний або акт приймання-передачі, або договір купівлі-продажу майнових прав, або договір про спільну діяльність. Технічний паспорт видавався 28 інвесторам, договір купівлі-продажу майнових прав у них не вимагався. Станом на 01 січня 2013 року договору про створення спільної власності було достатньо. Вона не пам`ятає, що відбувалося на засіданні виконавчого комітету. Вона вважає, що акт приймання-передачі від 05 січня 2012 року є додатком до договору про створення спільної власності, який має складатися пізніше. Згідно з пунктом 7 договору про створення спільної власності підвальне приміщення мало бути передано [PERSON] Генеральним підрядчиком ПМП «Джерело» на підставі відповідного акту приймання-передачі. Їй не відомо, що знаходиться у цьому нежитловому приміщенні. Вона не виходила на місце, поверховий план складали інші працівники КП «МБТІ»: один інженер здійснював заміри, два інші інженери - перевіряли. Вона не має жодного відношення до того, що право власності на нежитлове приміщення, в якому знаходяться всі комунікації житлового будинку (водопідведення, водовідведення, електрокомунікації тощо), було зареєстровано на одну особу. Вона не виключає можливість того, що так сталося, але ці питання не до неї. V. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 5.1. У судовому засіданні встановлено, що 11 січня 2011 року 28 фізичних осіб, у тому числі [PERSON] (сторона 28), та ЧМП «Джерело» в особі Генпідрядчика Конькова А.А., який здійснив будівництво (сторона 29), уклали між собою договір про створення спільної власності, а саме побудувати на земельній ділянці площею 0,0917 га за адресою: [ADDRESS] , поверховий багатоквартирний житловий будинок загальною площею забудови 3\~106,8 кв.м (надалі Договір про створення спільної власності) (а.с.38-46, 112-115 т.1). Згідно з пунктом 1.2 Договору про створення спільної власності частини сторін складають: Сторони 28 ( [PERSON] ): підвальне приміщення, розташоване у підвалі, загальною площею 601,3 кв.м, вартістю 357\~153 гривень. Сторони визначили розмір частин, виходячи з ціни земельної ділянки та вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів, витрачених на будівництво (пункт 2 Договору про створення спільної власності). Згідно з умовами пункту 4 даного Договору 28 сторін (у тому числі, [PERSON] ) зобов`язалися здійснити оплату всіх без виключення будівельних матеріалів та виконаних робіт, а саме здійснити оплату всіх витрат, пов`язаних із будівництвом об`єкту нерухомості в порядку, зазначеному у пункті 5, а сторони 28-29 ( [PERSON] та [PERSON] ) зобов`язалися побудувати та здати до експлуатації до 01 лютого 2012 року, включно, житловий будинок, у тому числі на ім`я сторони 28 ( [PERSON] ) підвал, після чого передати земельну ділянку у власність створеного сторонами 1-28 об`єднання мешканців. Відповідно до пункту 5 Договору про створення спільної власності сторони 28-29 ( [PERSON] та генпідрядчик [PERSON] ) здійснюють будівництво об`єкта нерухомості за рахунок коштів, внесених сторонами 1-28 (у тому числі, [PERSON] ) до 01 лютого 2012 року. Зокрема, [PERSON] вносить 357\~153 гривні. За змістом пункту 7 Договору про створення спільної власності після повного розрахунку між сторонами та здачі до експлуатації жилого будинку за рішенням Державної приймальної комісії кожна із сторін зобов`язується прийняти відповідні квартири за актом приймання-передачі та отримати у встановленому законом порядку право власності на відповідну квартиру. Підвальне приміщення передається стороні 28 ( [PERSON] ) Генпідрядником ПМП «Джерело» відповідно до акту приймання-передачі. Пунктом 10 Договору про створення спільної власності встановлено, що сторона 28 ( [PERSON] ) зобов`язався використовувати грошові кошти, отримані від сторін 1-28 (у тому числі, [PERSON] ) за цільовим призначенням для будівництва об`єкту нерухомості та здачі його до експлуатації; після підписання акту приймання-передачі робіт та після передачі об`єкту нерухомості у користування кожній стороні окремо та сплати кожною стороною залишкової вартості квартири передати протягом двох місяців всі необхідні документи для оформлення права власності на відповідні квартири у відповідності до діючого законодавства України. 5.2. 25 березня 2011 року рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №474 [PERSON] дозволено проектування та будівництво чотирьохповерхового житлового будинку з підвалом по [ADDRESS] (а.с.47 т.1). 5.3. 25 травня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою [PERSON] укладено договір №3В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкта « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] , об`єктом якого є місце для стоянки автомобіля за №3 розмірами 6,0 на 3,0 метри. Згідно з умовами договору будівництво підземного паркінгу здійснюється на земельній ділянці, яка належить [PERSON] на праві власності згідно з договором купівлі-продажу. Будівництво здійснює Генпідрядник ПМПП «Джерело», директор [PERSON] (надалі Договір) (а.с.24-26 т.1). Згідно з пунктом 2.1 Договору [PERSON] зобов`язався побудувати та здати до експлуатації підземний паркінг, після чого передати у власність [PERSON] до 30 листопада 2012 року. В свою чергу, [PERSON] зобов`язався здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості, зокрема передати [PERSON] суму в розмірі 64\~000 гривень еквівалент 8\~000 доларів США, яка включає оплату за будівництво місця для стоянки автомобіля за №3. Вищезазначена сума становить вартість місця для стоянки автомашини №3 (пункт 3.1 Договору). Також, [PERSON] зобов`язався після здачі житлового будинку до експлуатації за рішенням Державної приймальної комісії та повного (100%) фінансового розрахунку між сторонами прийняти і оформити у власність об`єкт нерухомості шляхом реєстрації в БТІ м.Ізмаїла (пункт 3.2 Договору). Відповідно до умов пункту 4.6 Договору [PERSON] зобов`язався виконати в об`єкті нерухомості (місці для стоянки автомобіля) роботи, зазначені в пункті 1 Додатку №1 до даного Договору, та передати об`єкт нерухомості (місце для стоянки автомобіля) [PERSON] за актом приймання-передачі до 30 листопада 2012 року. Після підписання акту про приймання-передачу робіт та передачі об`єкта нерухомості у користування [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] протягом двох місяців необхідні документи для оформлення ним права власності на місце для стоянки автомобіля у відповідності до діючого законодавства України (пункт 4.7 Договору). За змістом пункту 5.1 Договору [PERSON] має право розірвати договір у будь-якому випадку, попередивши [PERSON] про це у письмовому виді не пізніше 10 днів до строку розірвання. [PERSON] , у свою чергу, має право після розірвання договору із [PERSON] згідно з пунктом 5.1 передати його право на вказаний об`єкт нерухомості іншій фізичній або юридичній особі (пункт 6.1 Договору). Як вбачається з пункту 7.1 Договору [PERSON] за участю [PERSON] приймають результат робіт та, протягом трьох календарних днів із дня отримання акту приймання-передачі робіт, зобов`язаний направити [PERSON] підписаний акт здачі-приймання або мотивовану відмову від приймання робіт, із зазначенням конкретних зауважень та недоліків. Вартість об`єкта нерухомості, зазначена в пункті 3.1 Договору, залишається незміною протягом всього строку дії даного Договору (пункт 9.1 Договору). Також, згідно з пунктом 9.5 Договору сторони зобов`язалися не передавати права та обов`язки за цим договором третім особам без попередньої письмової згоди на це іншої сторони. Договір вступає у силу з моменту його підписання обома сторонами та оплати [PERSON] суми згідно з пунктом 3.1 даного Договору. Договір діє до моменту передачі об`єкту нерухомості [PERSON] у власність [PERSON] , після виконання своїх зобов`язань обома сторонами (пункти 10.1, 10.2 Договору). 5.4. Згідно з розпискою від 25 травня 2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] 64\~000 гривень, що становить еквівалент 8\~000 доларів США, в якості повної оплати за місце для стоянки автомашини № [NUMBER] у Підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] згідно з договором №3В/4/П від 25 травня 2011 року (а.с.28 (зворот) т.1). 5.5. 05 січня 2012 року між [PERSON] та ПБП «Джерело» на підставі Договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року укладено акт приймання-передачі підвального приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вартістю 357\~153 гривні (а.с.53, 116 т.1). 5.6. 11 жовтня 2012 року зареєстрована Декларація про готовність до експлуатації чотирьохповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з вказаною декларацією замовником є [PERSON] , генеральним підрядником ПБП «Джерело» (а.с.48-52 т.1). 5.7. Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року вирішено оформити право власності [PERSON] на нежитлові ізольовані підвальні приміщення загальною площею 601,3 кв.м, вбудовані в багатоквартирний житловий будинок в [ADDRESS] кут [ADDRESS] ; доручено КП «ІМБТІ» (начальник Каракаш О.Н.) підготувати документи для видачі свідоцтва про право власності [PERSON] на ізольовані підвальні приміщення загальною площею 601,3 кв.м, вбудовані в багатоквартирний житловий будинок в [ADDRESS] кут [ADDRESS] (а.с.32-36, 208 т.1). 5.8. Як вбачається з листа за підписом начальника КП «ІМБТІ» Каракаш О.Н. до проекту рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області Про оформлення права власності на квартири [ADDRESS] кут [ADDRESS] долучено: технічний паспорт у кількості 28 штук; копії паспортів; договір про створення спільної власності від 11 січня 2011 року; Декларація №ОД 14312187973 від 11 жовтня 2012 року; копія рішення №474 від 25 березня 2011 року; акт приймання-передачі квартири [ADDRESS] кут [ADDRESS] (а.с.37 т.1). 5.9. 14 грудня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] на нежитлові приміщення, загальною площею 601,3 кв.м, розташовані по [ADDRESS] (а.с.22 т.1). 5.10. 15 грудня 2012 року КП «ІМБТІ» здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення, загальною площею 601,3 кв.м, розташовані по [ADDRESS] ; реєстраційний номер: 38615266 (а.с.23 т.1). 5.11. 06 грудня 2016 року [PERSON] відчужив [PERSON] за договором дарування безоплатно належні йому на праві власності 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 601, 3 кв.м; за усною домовленістю приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. Сторони договору оцінили дар у 26\~106 гривень (а.с.129 т.1). 5.12. 19 січня 2017 року [PERSON] відчужив [PERSON] за договором дарування безоплатно належні йому на праві власності 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 601, 3 кв.м; за усною домовленістю приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. Сторони договору оцінили дар у 29\~343 гривні (а.с.130 т.1). 5.13. 08 квітня 2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року про участь у спільному будівництві об`єкту « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-21 т.1). 5.14. 02 грудня 2021 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі №500/504/17 визнано право власності [PERSON] на майнове право на квартиру [ADDRESS] ; відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про: витребування від [PERSON] 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м; припинення права власності [PERSON] на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м; визнання за [PERSON] права власності на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м (а.с.4-6 т.1). 5.15. 13 червня 2023 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року в частині визнання права власності на майнові права скасовано; прийнята нова постанова, якою залишені без задоволення позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майнове право на квартиру [ADDRESS] ; в решті рішення залишено без змін. Як вбачається з мотивувальної частини постанови, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних прав на це майно. З матеріалів справи вбачається, що первинне право власності [PERSON] не оскаржує, а тому витребування майна в порядку статті 388 ЦК України не може бути ефективним способом захисту (а.с.7-11 т.1). 5.16. 04 вересня 2024 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково: скасована постанова Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на майнові права на квартиру, справу в цій частині\~передано на новий розгляд до\~суду апеляційної інстанції; рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року у нескасованій за результатом апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішенням позовних вимог про витребування нежитлових приміщень, припинення права власності та визнання права власності на нежилі приміщення залишені без змін. Як вбачається з мотивувальної частини постанови, відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині витребування у\~ [PERSON] , припинення та визнання права власності за [PERSON] на 3/100 часток нежитлових приміщень за адресою: приміщення [ADDRESS] , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м, суд першої інстанції, з висновками якого у нескасованій частині судового рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що договори дарування від 06 грудня 2016 року та 19 січня 2017 року не визнані недійсними та не скасовані, що у свою чергу позбавляє позивача права витребувати майно у належного власника та позбавляє його права на вказане майно, тому позовні вимоги в частині спору про вказане майно є передчасними. 5.17. Згідно з протоколом допиту свідка [PERSON] від 19 січня 2017 року між ним та його давнім знайомим [PERSON] був укладений договір дарування частини нежитлового приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір у судовому порядку не оскаржений (а.с.131, 132 т.1). 5.18. За змістом протоколу допиту свідка [PERSON] від 27 грудня 2017 року до нього звернувся знайомий [PERSON] та попросив тимчасово безкоштовно оформити на своє ім`я одне з місць у паркінгу, на що він погодився. Дане прохання [PERSON] пояснив тим, що власник ( [PERSON] ), який сплатив грошові кошти за паркінг, перебуває у Німеччині. За договором дарування [PERSON] відчужив паркінг, розташований по [ADDRESS] , на його ім`я. Йому відомо про те, що даним паркінгом певний час користувався [PERSON] , проте за яких підстав він ним більше не користується, йому не відомо. Приблизно у жовтні 2016 року йому зателефонував брат [PERSON] - [PERSON] та попросив приїхати за місцем розташування паркінгу для того, щоб підтвердити працівникам поліцій, що право власності на нього належить йому, а не [PERSON] . Даним паркінгом він ніколи не користувався, він йому належав тимчасово, на прохання [PERSON] . Приблизно через два місяці, коли приїхав [PERSON] , [PERSON] попросив переоформити місце у паркінгу на родича останнього Богославського. Під час укладення нотаріальної угоди окрім нього були присутніми [PERSON] та [PERSON] ; [PERSON] не було. Будь-яких витрат він не ніс, його участь була формальною, фактично власником паркінгу він ніколи не був (а.с.117, 118, 133, 134 т.1). 5.19. Згідно з протоколом допиту свідка [PERSON] від 21 січня 2020 року КП «ІМБТІ» займалося реєстрацією прав власності до 01 січня 2013 року. Комунальне підприємство виготовило свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, розташовані по [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 07 грудня 2012 року №1595. До вказаного рішення в обов`язковому порядку долучалися документи, які були підставою для його прийняття. Перевірку цих документів здійснювало бюро технічної інвентаризації. Акт приймання-передачі від 05 січня 2012 року наявний в матеріалах інвентаризаційної справи та 10 травня 2012 року долучений до Договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року. Вказані документи надав [PERSON] при оформленні замовлення на технічну інвентаризацію підвального приміщення. Замовлення на проведення робіт з технічної інвентаризації було оформлено [PERSON] 11 серпня 2011 року. Технічний паспорт на підвальне приміщення видавався у 2012 році за її підписом за замірами на первинну інвентаризацію, яка була проведена 19 серпня 2011 року (а.с.119-121 т.1). 5.20. Відповідно до протоколу допиту свідка [PERSON] від 12 березня 2020 року він познайомився з [PERSON] під час виконання певного виду будівельних робіт за його замовленням. На той час він був директором ПМП «Джерело». Він укладав з [PERSON] договір 9 років тому, який на певному етапі будівництва був розірваний у зв`язку з відсутністю у нього ліцензії. [PERSON] частково розраховувався з ним готівковими коштами, а також безготівковим розрахунком на рахунок його фірми. Його фірма не будувала [PERSON] підвальне приміщення. Вони виконували тільки такі види робіт: кладка, бетонна робота, заливка перекриття. Інші будівельні роботи він не міг виконати, оскільки у нього не було необхідної техніки. На момент укладення договору з [PERSON] у нього не було жодної одиниці техніки; у нього була бригада у кількості 5-6 чоловік, які виконували будівельні роботи вручну, а саме кладка, бетонна робота, заливка (а.с.122, 123, 220, 221 т.1). 5.21. За змістом протоколу одночасного допиту свідків [PERSON] та [PERSON] від 12 березня 2020 року [PERSON] за запитання [PERSON] пояснив, що грошові кошти в сумі 357\~153 гривень від [PERSON] , як інвестора підвального приміщення, за адресою: [ADDRESS] кут [ADDRESS] , не отримував. ПП «Джерело» в декларації 2011 року не зазначало вказану суму, з неї податки не сплачувалися. Акт приймання-передачі до КП «ІМБТІ» він не передавав (а.с.219 т.1). VІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду. 6.1. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 6.2. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України). 6.3. За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 6.4.\~Згідно з\~пунктом 1\~частини другої\~статті 11\~ЦК України\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є,\~у тому\~числі, договори та інші правочини. 6.5. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 6.6. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовувалося сторонами у судовому засіданні, [PERSON] умови укладеного із [PERSON] договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року виконав у повному обсязі, а саме 25 травня 2011 року сплатив останньому грошові кошти в сумі 64\~000 гривень, що становить еквівалент 8\~000 доларів США, в якості повної оплати за місце для стоянки автомашини № [NUMBER] у Підземному паркінгу за адресою: м. Ізмаїл, кут вулиці Адмірала Холостякова та вулиці Бессарабської 62-А/10-А. 6.7. В свою чергу, [PERSON] умови вказаного договору не виконав, зокрема в порушення пунктів 2.1, 4.6 та 4.7 Договору не передав [PERSON] за актом приймання-передачі об`єкт нерухомості (місце для стоянки автомобіля) до 30 листопада 2012 року, а також не передав останньому протягом двох місяців документи для оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомості. За наявності діючого договору 3В/4/П від 25 травня 2011 року [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлові приміщення, в тому числі предмет договору, на своє ім`я, після чого відчужив його сторонній особі [PERSON] , зі слів якого даним паркінгом він ніколи не користувався, його фактичним власником ніколи не був, погодився прийняти його безкоштовно у дар на прохання [PERSON] тимчасово. В подальшому, так само на прохання [PERSON] , [PERSON] відчужив 3/100 нежитлових приміщень, які фактично складають місце для стоянки автомобіля №ХІІІ (№3), [PERSON] . 6.8. Відтак, приймаючи до уваги, що [PERSON] об`єкт нерухомості у власність [PERSON] не передав, а також зважаючи на те, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про розірвання договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року, суд приходить висновку про те, що вказаний договір у відповідності до пункту 10.2 Договору є діючим, а тому зобов`язання за ним між сторонами не припинилися. 6.9. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 6.10. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 6.11. Частина перша статті 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 6.12.\~Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). 6.13. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 6.14. Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядок управління цими коштами регулюються\~Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»\~(далі - Закон № 978-IV) та\~Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність»\~(далі - Закон № 1560-ХІІ). 6.15. Відповідно до частини п`ятої статті\~7\~та статті\~4 Закону № 1560-ХІІ\~інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій. 6.16. У\~статті 2 Закону № 978-IV\~вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в\~\~об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим\~майном. Тобто після завершення будівництва та здачі будинку до експлуатації приміщення соціально-побутового призначення (гаражний бокс, машиномісце тощо) як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства. 6.17. Згідно з пунктом 29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703 (надалі Порядок), для проведення державної реєстрації права власності на новозбудований чи реконструйований об`єкт нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на такий об`єкт. 6.18.\~У пункті\~47\~Порядку зазначено,\~що для\~проведення державної\~реєстрації прав\~з видачею\~свідоцтва про\~право власності\~на нерухоме\~майно у\~зв`язку\~з набуттям\~права власності\~на новозбудовані\~або реконструйовані\~об`єкти\~нерухомого майна,\~будівництво яких\~здійснювалося із\~залученням від\~фізичних та\~юридичних осіб\~коштів на\~інвестування та\~фінансування об`єктів\~будівництва,\~заявник,\~крім документів,\~що зазначені\~в абзацах\~першому -\~шостому пункту\~46\~цього Порядку,\~подає органові\~державної реєстрації\~прав: 1)\~затверджений особою,\~що залучала\~від фізичних\~та юридичних\~осіб такі\~кошти,\~перелік інвесторів,\~які брали\~участь в\~інвестуванні та\~фінансуванні об`єкта\~будівництва та\~за якими\~здійснюється державна\~реєстрація прав; 2) установлений законодавством документ, що підтверджує набуття у власність інвестором закріпленого за ним об`єкта інвестування (інвестиційний договір, договір про пайову участь тощо). 6.19. Нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21). 6.20. Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. 6.21. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом\~чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України\~такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України дляновоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить. 6.22. Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства. 6.23. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.). Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин. 6.24. Серед способів захисту речових прав\~Цивільний кодекс України\~виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173). 6.25. Позивач [PERSON] звернувся до суду з такими позовними вимогами: 1) визнати незаконним та скасувати положення рішення органу місцевого самоврядування; 2) визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності; 3)скасувати державну реєстрацію речового права на нерухоме майно; 3) витребувати нежитлове приміщення із чужого незаконного володіння та користування; 4) припинити право власності; 5) визнати право власності. 6.26. У постанові від 22 січня 2025 року Велика Палата Верховного Суду у справі №\~446/478/19 (провадження № 14-90цс23) звернула увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення\~не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168). 6.27. Приймаючи таке рішення, суд також приймає до уваги те, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі\~№910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі\~\~№925/1133/18, пункт 143). 6.28. Оскаржуване положення рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року\~вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення виконавчого комітету ради відповідачу видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення). Визнання положень цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача. 6.29. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53).\~ 6.30. Крім того, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, також є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148). 6.31. За такого правового регулювання визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, припинення та визнання права власності не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, зокрема повернення у його володіння або користування спірного нежитлового приміщення. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 6.32.\~На думку\~суду,\~належним способом\~захисту права\~позивача є\~віндикаційний позов.Віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів. 6.33. Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим,\~що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 63, 74), від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146)). 6.34. Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до\~статті 396 ЦК України\~за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно (пункт 9 частини першої\~статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»); такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74), від 13.02.2024 у справі №910/2592/19 (пункт 141) та інших. 6.35. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга\~статті 321 ЦК України). 6.36. Відповідно до статей\~317,\~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. 6.37. Відповідно до\~статті 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього.\~Статтею 388 ЦК України\~встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача. 6.38. За загальним правилом, закріпленим у\~статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 6.39. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі\~статтею 388 ЦК України\~залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя\~статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої\~статті 388 ЦК України).\~Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої\~статті 388 ЦК України). 6.40. Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] не мав права відчужувати нежитлове приміщення, інвестором якого є [PERSON] на підставі договору №3В/4/П\~від 25\~травня 2011\~року,\~зважаючи на\~те,\~що вказане\~майно набуте\~відповідачем [PERSON] безвідплатно та будь-якої зацікавленості у результаті розгляду справи він не виявляє, суд приходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про витребування із володіння [PERSON] нежитлового приміщення підлягають задоволенню. 6.41. Вирішуючи клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Воронкова В.О. про застосування строку давності, суд виходить з такого. 6.42. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). 6.43. Статтею 257 ЦК України\~передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. 6.44. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). 6.45. Позовна давність застосовується судом лише за заявою\~сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено\~стороною у спорі, є підставою для відмови у позові\~(частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). 6.46. Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках нагадувала, що у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 139) та від 29\~травня\~\~2019 року у справі №367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18, пункт 66). Зокрема, висновок про дотримання або пропущення позовної давності суд має робити щодо кожної позовної вимоги окремо. 6.47. Відтак, приймаючи до уваги, що вимога [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння звернута до відповідача [PERSON] , а також зважаючи на те, що останній не заявляв суду про застосування позовної давності, суд не вбачає підстав для задоволення такої заяви представника відповідача [PERSON] . 6.48. Приймаючи таке рішення, суд також звертає увагу учасників процесу на те, що у відповідності до пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, були продовжені на строк дії такого карантину. В подальшому перебіг позовної давності був зупинений на строк дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX. 6.49. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 6.50.\~Встановивши фактичні\~обставини справи,\~які мають\~суттєве значення\~для її\~вирішення,\~оцінивши докази\~у їх\~сукупності,\~доводи сторін\~спору,\~показання свідків,\~суд дійшов\~висновку про\~те,\~щопозовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат 7.1. Частини перша, третя статті 133 ЦПК України визначають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 7.2. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 7.3. Вирішуючи заяву відповідача [PERSON] про стягнення з позивача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12\~000 гривень, суд виходить з такого. 7.4. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). 7.5. Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 7.6. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 7.7. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 7.8.\~Відповідно до\~частини четвертої\~статті\~137\~ЦПК України\~розмір\~витрат на\~оплату послуг\~адвоката має\~бути співмірним\~із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 7.9. Відтак, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також приймаючи до уваги, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі становить надмірний тягар для позивача, який є пенсіонером та більше восьми років самостійно намагається у судовому порядку отримати захист свого цивільного права від порушень умов укладеного із [PERSON] договору, суд приходить до висновку про зменшення заявлених до стягнення судових витрат до 2 000 гривень. 7.10. Крім того, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, а саме ті, що звернені до відповідача [PERSON] , з останнього на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073 гривні 60 копійок.

Outcome: partial