Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

15 січня 2025 року до Корольовського районного суду м. Житомира надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що вона одружилась з відповідачем 01 червня 1996 року. Від шлюбу в них народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти вони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . З часом її сімейне життя з відповідачем погіршилось та зрештою шлюб між ними було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2022 року. Крім того, на підставі рішення суду з відповідача стягуються аліментів на утримання неповнолітнього сина. [PERSON] зазначає, що обоє її дітей мають інвалідність та проживають разом з нею у вищевказаній квартирі. Відповідач життям дітей не цікавиться, його заборгованість по сплаті аліментів зростає. Крім того, відповідач не бере участі в утриманні квартири. Враховуючи, що квартира придбана нею разом з відповідачем у шлюбі, то таке майно є їхньою спільною сумісною власністю. На підставі наведеного позивач просила визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] 2/3 частини та за [PERSON] 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року витребувано в Житомирській міській раді рішення виконкому Житомирської міської ради, що стало підставою для видачі [PERSON] свідоцтва про право власності від 10 квітня 2012 року на квартиру [ADDRESS] . 13 березня 2025 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Чайковської\~Р. А. про зміну позовних вимог. До вказаної заяви представник позивача додала нову редакцію позовної заяви, яку обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] мали у власності квартиру, яку продали та вирішили побудувати власне житло. 09 жовтня 2008 року вони отримали дозвіл на виконання проектно-вишукувальних робіт та будівництво нових індивідуальних житлових будинків і об`єктів господарського призначення. Отримавши державний акт на земельну ділянку, яка була подарована відповідачу, вони розробили технічну документацію та розпочали будівництво. Згідно зі свідоцтвом про право власності від 10 квітня 2012 року сторони отримали (побудували) квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на ім`я [PERSON] . Позивач зазначає, що будівництво житла здійснювалось спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя. Після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] разом з дітьми залишилась проживати у спірній квартирі. На підставі наведеного позивач просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Ухвалою суду від 01 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Чайковська Р. А. в судове засідання не з`явилась, заявою від 27 травня 2025 року просить розгляд справи здійснювати без її участі та без участі позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Установлено, що відповідач має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатками, а в подальшому і судові повістки надіслані рекомендованим листом на адресу зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Однак, відповідні поштові відправлення повернулись на адресу суду неврученим відповідачу з відміткою пошти про причину повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». А тому, відповідно до змісту п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що отримав судову повістку. Ураховуючи, що представник позивача заявила про розгляд справи без участі сторони позивача, а відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак не з`явився до суду та не повідомив про причину своєї неявки, а також, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Враховуючи наявність всіх умов, передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про здійснення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 червня 1996 року, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2022 року було розірвано (а. с. 11). З копії свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 10 квітня 2012 року встановлено, що 10 квітня 2012 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради № 149 від 04 квітня 2012 року (а. с. 23). На виконання ухвали суду про витребування доказів Житомирська міська рада надала копію рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 149 № 04 квітня 2012 року «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна». Дослідивши вказане рішення з додатками до нього суд установив, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем як на новостворене нерухоме майно. На підтвердження позовних вимог позивач також надала копії документів, які в своїй сукупності свідчать про етапи здійснення будівництва квартири, зокрема, в матеріалах справи містяться: копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, копія технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (переоформлення права власності), копія технічних умов приєднання до електричних мереж житлового будинку ( [ADDRESS] ), копія робочого проекту електропостачання житлового будинку по [ADDRESS] . З копії технічного паспорта від 25 грудня 2009 року вбачається, що спірна квартира складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, трьох санвузлів, коридору, тамбуру, гаража. Також установлено, що після розірвання шлюбу позивач [PERSON] продовжує проживати у спірній квартирі. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. Щодо позовних вимог про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності сторін. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги\~про визнання\~певних об`єктів\~спільним сумісним\~майном та,\~як наслідок,\~зазначення в\~резолютивній частині\~судового рішення\~про таке\~визнання не\~є необхідним.\~Ефективним способом\~захисту за\~таких умов\~є саме\~вирішення вимоги\~про поділ\~спільного сумісного\~майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)). Суд установив, що [PERSON] звернулась до суду з метою поділу спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу з відповідачем та з метою визнання за нею права власності на половину такого майна. А тому позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ. З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири за адоесою: [ADDRESS] . Щодо вимог позову про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, - з моменту державної реєстрації. Суд установив, що [PERSON] зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру 04 травня 2012 року, що підтверджено копією витягу про державну реєстрацію прав КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (а. с. 131). Досліджені судом докази дають підстави для висновку, що будівництво, прийняття в експлуатацію та державна реєстрація квартири [ADDRESS] відбувалося в період, коли сторони перебували в шлюбі. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому підлягає поділу між ними з урахуванням рівності часток. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд ураховує, що відповідач відзиву на позовну заяву не подав, презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, яка набута в період шлюбу, не спростував. А тому, суд дійшов висновку про задоволення вимог позову про визнання за [PERSON] порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину спірної квартири. Розподіл судових витрат. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову -на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зокрема, про задоволення вимоги про визнання права власності. Установлено, що за майнову вимогу про визнання права власності позивач сплатила судовий збір в розмірі 15\~140 гривень, а тому вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Суд установив, що 04 березня 2025 року між адвокатом Чайковською Р. А. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги № 384/2025 (далі по тексту - Договір). Відповідно до п. 1.1 Договору адвокат зобов`язується надати клієнту правничу допомоги з метою захисту інтересів клієнта зі всіма процесуальними правами, наданими клієнту, без обмежень у повноваженнях адвоката, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити послуги, витрати адвоката в порядку, строки та на умовах, визначених цим Договором та додатками до нього. Відповідно до п. 3.1 Договору вартість послуг за цим договором та порядок оплати таких послуг визначається у протоколі погодження гонорару за юридичні послуги та акті приймання-передачі юридичних послуг, які є невід`ємною частиною цього договору. На підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та їх вартості стороною позивача надано протокол погодження гонорару за юридичні послуги від 04 березня 2025 року, відповідно до змісту якого адвокат Чайковська Р. А. надала позивачу такі послуги на виконання Договору: позовна заява про поділ майна подружжя, складання процесуального документа, отримання доказів для подання процесуального документу до суду, складання інших процесуальних документів (клопотання, адвокатські запити) 8\~000 гривень; участь в одному судовому засіданні 1\~000 гривень. Квитанцією АТ КБ «Приватбанк» № 1.101424181.1 від 04 березня 2025 року підтверджено, що [PERSON] сплатила адвокату Чайковській Р. А. 12\~000 гривень. Здійснюючи розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, суд ураховує, що [PERSON] та адвокат Чайковська Р. А. погодили гонорар адвоката в розмірі 9\~000 гривень. Акт приймання-передачі юридичних послуг, що зазначений в п. 3.1 Договору, в матеріалах справи відсутній. Сторона позивача не підтвердила обсяг та вартість послуг адвоката в цій справі в розмірі 12\~000 гривень, які Федорова І. П. сплатила адвокату. Також суд ураховує, що представник позивача адвокат Чайковська Р. А. участі в судовому засіданні не брала, 27 травня 2025 року вона подала суду заяву про розгляд справи без її участі. А тому, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 8 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Такі витрати за надану професійну правничу допомогу [PERSON] є реальними, доведеними, тобто є такими, що підтверджені належними доказами, а тому підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial