Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

22.01.2024 [PERSON] пред`явив позов до малолітнього [PERSON] в особі законних представників [PERSON] і [PERSON] (треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном до Жовтневого районного суду м.. Дніпропетровська. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що [INFO] народився [PERSON] батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . 23.10.2019 на підставі заяви матері - [PERSON] за згодою батька та власника спірної квартири (на той час) - [PERSON] , державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . За наслідками розгляду спору за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (треті особи - приватний нотаріус Дніпровського МНО Чернишов С.О., приватний нотаріус Дніпровського МНО Кейтельгіссер О.М., приватний нотаріус Дніпровського МНО Уваров М.О., Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (справа № 201/10592/19) постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.03.2023 витребувано квартиру [ADDRESS] від [PERSON] на користь [PERSON] .У цій частині постанова апеляційного суду залишена в силі постановою Верховного Суду в 13.09.2023. Після цього позивач неодноразово звертався до батьків [PERSON] з проханням зняти з реєстрації місця проживання малолітню дитину в добровільному порядку, однак [PERSON] було повідомлено про можливість проживання членів його сім`ї в спірній квартирі, враховуючи наявність реєстрації малолітньої особи. Позивач вважає, що для ефективного способу захисту його прав та інтересів існує передбачений законом спосіб захисту, а саме позбавлення малолітнього [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , як члена сімі колишнього власника - [PERSON] , внаслідок припинення у останнього права власності на спірне майно на підставі вказаних судових рішень, та зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання. Просив суд задовольнити його позовні вимоги, стягнути з законних представник судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 22 січня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с.103-104). Ухвалою судді від 23 січня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 105). Представник відповідача надав письмові пояснення суду, в яких позов не визнав, з підстав того, що [PERSON] отримав право користування спірною квартирою на підставі факту свого народження, що узгоджується з практикою Верховного Суду. Крім того, адміністрацією Соборного району міста Дніпра було складено висновок про недоцільність припинення права користування спірною квартирою малолітнім [PERSON] , просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути понесені судові витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав раніше подані пояснення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Встановлені, підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами наступні обставини. 19.04.2019 між [PERSON] і [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О., зареєстрований в реєстрі за № 199 і того ж дня цим де нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на квартиру за [PERSON] . 26.04.2019 між [PERSON] і [PERSON] укладений договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Уваровим М.О., зареєстрований в реєстрі за № 229 і того ж дня цим де нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на квартиру за [PERSON] . У [PERSON] і [PERSON] народився [PERSON] , [INFO] (а.с.63). 13.09.2019 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (треті особи - приватний нотаріус Дніпровського МНО Чернишов С.О., приватний нотаріус Дніпровського МНО Кейтельгіссер О.М., приватний нотаріус Дніпровського МНО Уваров М.О., Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (справа № 201/10592/19). 23.10.2019 на підставі заяви матері - [PERSON] і за згодою батька та власника спірної квартири (на той час) - [PERSON] , державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2022 по цивільній справі № 201/10592/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с. 14-21). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.03.2023 апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2022 скасовано та ухвалено нове рішення, за яким позовні вимоги задоволено частково. Витребувано квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) від [PERSON] , що належала на підставі договору дарування від 26 квітня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 229 на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) (а.с. 36-44). Зокрема усунуто перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) шляхом зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) та відновити реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 06.12.2023 Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на виконання судових рішень по справі № 201/10592/19 в частині відновлення прав та інтересів [PERSON] на спірну квартиру відновлено реєстрацію місця проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади від 06.12.2023 (а.с. 74). 14.12.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С.Г. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа № 201/10592/19, виданого 09.10.2023 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська в частині витребування спірної квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) від [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 77). 18.01.2024 від [PERSON] під час примусового виконання рішення суду витребувано квартиру за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , про що приватним виконавцем складений акт (а.с. 78). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С.Г. від 19.01.2024 виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 201/10592/19, виданого 09.10.2023 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська в частині витребування спірної квартири закінчено у зв`язку з його фактичним виконанням в повному обсязі (а.с. 93). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 22.01.2024 [PERSON] пред`явив позов до малолітнього [PERSON] в особі законних представників [PERSON] і [PERSON] (треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Станом на 22.01.2024 за адресою [ADDRESS] зареєстровано дві особи, а саме позивача з 06.12.2023 та відповідача з 23.10.2019. На виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 22.03.2023 по справі № 201/10592/19 в частині відновлення прав та інтересів [PERSON] на спірну квартиру, 06.04.2023 Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради знято з реєстрації місця проживання матір малолітньої особи - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На виконання постанови Верховного Суду від 13.09.2023 по цивільній справі № 201/10592/19, постанови Дніпровського апеляційного суду від 22.03.2023, 17.01.2023 державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кравченком О.О. рішенні суду апеляційної та касаційної інстанції в частині відновлення прав та інтересів [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] виконані, скасовано (анульовано) право власності колишніх власників [PERSON] (батька позивача), [PERSON] (баби позивача), [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав №№ 350768719, 350769175, 350769314, 350769368 від 17.10.2023. На підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2023 по справі № 201/12856/23 клопотання [PERSON] про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 12019040650001203 задоволено та скасовано арешт, накладений на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/5858/19 від 24.05.2019. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2024, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.03.2025, було відмовлено у задоволенні позову малолітнього [PERSON] , [INFO] , від імені та в інтересах якого діє [PERSON] до [PERSON] (третя особа - Дніпровська міська рада) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 215-224). Відповідно до ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право володіння, право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Згідно із ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Згідно із ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності та згідно ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до абз. III п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, аналізуючи зазначені норми права вважаю, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням є похідним, тобто може виникнути та існувати лише за наявності права власності (є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання) на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є, а із припиненням права власності цієї особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, що узгоджується з правою позицією висловленою у постанові Верховним Судом України № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року та Верховного Суду по справі № 766/1955/16-ц від 29 січня 2018 року. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Встановлено, що у розумінні ч. 4 ст. 156 та ч. 2 ст. 64 ЖК України, так і сам відповідач - малолітній [PERSON] , [INFO] визнає, не є членом сім`ї відповідача [PERSON] , як особи, яка має речове право на чуже майно, і між ними відсутня будь-яка угода щодо користування (проживання) малолітньою особою житловим приміщенням за вказаною адресою. [PERSON] не має можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися майном, на яке має речове право у вигляді володіння та користування ще з 29.10.1979, яке було відновлене на підставі судового рішення у цивільній справі № 201/10592/19. [PERSON] може набути право власності на спірну квартиру як на об`єкт приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що він вказував у судовому засіданні. Тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів 22.01.2024 з позовом до малодітного [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження. Батько позивача - [PERSON] натепер втратив право власності і, як наслідок, і право користування квартирою, мати позивача - [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням внаслідок зняття її реєстрації з місця проживання на підставі рішення суду у цивільній справі № 201/10592/19, тому позивач - малолітній [PERSON] також як член сім`ї колишнього власника [PERSON] втратив право користування і проживання у спірній квартирі Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. У судовому зсіданні встановлено, що батьки малолітнього [PERSON] не проживають у спірній квартирі. Суд критично сприймає посилання представника відповідача на висновок адміністрації Соборного району міста Дніпра про недоцільність припинення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки цей висновок носить рекомендаційний характер та не може відображати об`єктивної ситуації між сторонами щодо спірної квартири. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту права та позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що у позов задоволений судові витрати у вигляд сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн. підлягають солідарному стягненню з законних представників відповідача. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 42600,00 гривень, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.1 ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на те, що стороною позивача за позовом було надано до суду договір про надання правничої допомоги та докази виконання, а також приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає за доцільне стягнути з на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 15000,00 гривень. При прийнятті такого рішення судом також враховані вимоги ч.ч. 4,5 ст. 137 ЦПК України, складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи та з метою уникнення можливості неправомірного збагачення позивача за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved