Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ ТОВ «ФК «ПАРІС» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] , якою просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № 0040896. Стислий виклад позицій учасників. Позиція позивача. Між АТ «РВС Банк» та відповідачем було укладено Договір про комплексне банківське обслуговування, зобов`язання за яким цією установою були виконані шляхом видачі споживчого кредиту у розмірі 15384 гривні 62 копійки. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування ним та комісії, у строки і порядку встановлені договором, не виконав. Тому, у вказаної установи виникло право вимоги до відповідача уплати боргу. Разом з цим, оскільки вказана установа відступила права вимоги за договором ТОВ «ФК «ПАРІС», саме останнє отримало право вимоги уплати боргу за вказаним довогором, що становить 22668грн.84коп. та складається з: 9026 гривень 55 копійок - це борг по кредиту; 3019 гривень 55 копійок - це\~борг по процентах за користування кредитом; 9692 гривні 33 копійки - це комісія за розрахунково-касове обслуговування заборгованості; 160 гривень 81 копійка - це 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022 року; 769 гривень 14 копійок - це інфляційні нарахування на суму боргу за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022 року. Позиція відповідачки. Вона не підписувала і не ознайомлювалась з публічною пропозицією банку на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, про що свідчить відсутність її підпису у наданому позивачем примірнику цієї пропозиції, а тому його не можна вважати складовою частиною укладеного між ними договору. Позивач не надав суду докази узгодження між відповідачкою та банком надання останнім конкретних банківських послуг, за які банком встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування, а тому умова про її застосування є нікчемною і не може бути застосованою. Звертала також увагу, що у заяві вона має назву щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3% від суми наданого кредиту, а у графіку платежів вона називається комісія за розрахункове-обслуговування заборгованості. Однак знову ж таки конкретних послуг, які банк мав би надати не вказано. Тому усі сплачені відповідачкою гроші у рахунок сплати комісії у розмірі 1846грн.16коп. мають бути зараховані, як платіж по сплаті процентів. Разом з цим, відповідачу нараховані проценти за користування кредитом поза межами строку дії договору, тобто поза межами можливого строку їх нарахування. А тому сплачені на їх погашення суми у розмірі 271грн.51коп. мають бути зараховані у рахунок погашення основного боргу. Відповідно, 3% річних та інфляційні нарахування мають бути зменшені, зокрема до 73грн.44коп. та 351грн.31коп., відповідно. А сама сума заборгвоаності має скласти 10353грн.53коп всього. Оцінка суду. 27 вересня 2019 року [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) звернулась до АТ «РВС Банк» із письмовою заявою-договором №0040896 від 27.09.2019 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ "РВС Банк" на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (т.1 а.с.18). І в цій заяві, [PERSON] просила відкрити їй картковий рахунок на її ім`я та випустити платіжну картку, а також просила видати їй споживчий кредит (шляхом перерахунку на цей рахунок) у розмірі 15384грн.62коп., на 24 місяці та під 18% річних, а до самої заяви нею було додано письмовий додаток №1 з графіком платежів та розрахунку загальної вартості споживчого кредиту, і реальної річної процентної ставки (т.1 а.с.19). І заява, і додаток були підписані [PERSON] особисто, що нею не заперечувалось, і у заяві прямо вказано про те, що цією заявою вона акцептує укладення Договору, яким є Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Однак суд згоден із аргументами відповідачки про те, що надана суду копія Публічної пропозиції АТ "РВС Банк" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не є частиною укладеного між банком та відповідачкою договору, що містить його умови. Оскільки у цій пропозиції відсутній підпис відповідачки, а докази того, що відповідачка погоджувалась саме на таку пропозицію із таким змістом, і що саме вона надана суду, позивачем не надано (т.1 а.с.45-126). Суду надано просто надрукований текст пропозиції без будь-яки доказів того, що саме цей текст і саме у наданому суду вигляді існував станом на 27.09.2019 року. Проте із підписаних відповідачкою документів (заява та додаток до неї) вбачається, що 27.09.2019р. Банк та [PERSON] все таки уклалали так званий змішаний договір під назвою Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (т.1 а.с.19,20), оскільки він містить елементи і договору відкриття банківського рахунку і елементи договору про видачу споживчого кредиту, позаяк усі істотні умови для договорів даного виду наявні, і відповідачка не заперечувала ні укладення такого договору, ні факту отримання кредиту у розмірі 15384грн.62коп., що також підтверджується письмовими доказами (т.1 а.с.21, 22-30). Суд згоден із аргументами позивача про те, що підписані відповідачкою документи містять умови про її обов`язок сплачувати щомісячну комісію у розмірі 3% від суми наданого кредиту за супроводження кредиту (текст із заяви) та обов`язок сплачувати щомісячну комісію у розмірі 461грн.54коп., що складає 3% від суми наданого кредиту, але за розрахунково-касове обслуговування (текст із додатку до неї) - т.1 а.с.18,19. Але у паспорті споживчого кредиту від 27.09.2019 року вказана сума вказана, як комісія за супроводження кредиту (т.1 а.с.20). Проте суд відзначає, що не зважаючи на різницю у назві комісії, їх об`єднює те, що умови укладеного між Банком та відповідачкою договору дійсно не містять конкретно визначених банківських послуг, за надання яких, як правильно зазначила відповідачка вона має сплачувати щомісячну комісію у розмірі 3% від суми наданого кредиту. Тому правильними є доводи відповідачки про те, що у цій ситуації, є застосовним правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений ним у постанові від 06.11.2023, справа №204/224/21 за яким, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». І що, визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. А висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії є правильними. І тому суд згоден із тим, що ті умови, які містяться у підписаних відповідачкою документах, що складають договір, а саме: умови про її обов`язок сплачувати щомісячну комісію у розмірі 3% від суми наданого кредиту за супроводження кредиту (текст із заяви) та умови про її обов`язок сплачувати щомісячну комісію у розмірі 461грн.54коп., що складає 3% від суми наданого кредиту, але за розрахунково-касове обслуговування (текст із додатку до неї) є нікчемними, а отже такими, що не можуть застосовуватись позаяк, не створюють правових наслідків, передбачених ними. Проте, з огляду на наданий суду позивачем розрахунок (т.1 а.с.35-42), який в частині загальної суми сплачених грошових коштів банку відповідачка не оспорювала, суд відзначає, що свій обов`язок, передбачений Договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 27.09.2019, в частині щомісячної сплати кредиту та процентів за користування ним, відповідачка у повному обсязі та своєчасно не виконувала. Оскільки, станом на 27.09.2021 відповідачка не повернула кредит у розмірі 9026грн.55коп., він став її боргом перед банком, починаючи з 28.09.2021 (т.1 а.с.18,19,35-36), який банк отримав право вимагати повернути у повному обсязі. Станом на 27.09.2021 відповідачка мала би сплатити за розрахунками позивача 3019грн.55коп. (т.1 а.с.37-42), однак суд згоден із відповідачкою, що такий розрахунок не грунтується на умовах договору. Оскільки строк повернення кредиту настав 27.09.2021, то нараховувати проценти 28.09.2021, 30.09.2021, 29.10.2021 та 25.11.2021 Банк вже не мав право, а тому сума нарахованих процентів за період строку дії договору мала би скласти 3562грн.46коп. з якої слід вирахувати 814грн.48коп. сплачених відповідачкою процентів, тобто мала би скласти 2747грн.98коп. (т.1 а.с.37-42). Однак, оскільки відповідачка сплатила Банку 1846грн.16 коп. комісії (т.1 а.с.36-37), то ці кошти мали погашати борг відповідачки по процентах за користування кредитом, на підставі п.2 ч.1 ст.534 ЦК України. Відповідно, станом на з 28.09.2021 у Банка виникло право вимоги до відповідачки щодо сплати процентів за користування кредитом на суму 901грн.82коп. (що є різницею між нарахованими процентами за період правомірного строку користування кредитом, що складає 2747грн.98коп. та 1846грн.16коп., що є сплаченою відповідачкою сумою комісії, яка повинна була би зараховуватись на сплату процентів за користування кредитом, оскільки умова договору щодо сплати комісії є нікчемною). Отже, суд погоджується із тим, що позивач зміг довести наявність у відповідачки станом на 28.09.2021 (і станом на 27.08.2024 у зв`язку із його несплатою) боргу перед банком і відповідно право вимоги банку до неї щодо сплати заборгованості, яка виникла на підставі договору у розмірі 9928грн.37коп, з яких: 9026грн.55коп. - це борг по кредиту, а 901грн.82коп. - це борг по процентах за користування кредитом. Проте, 26.11.2021 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ ФК «ПАРІС», було укладено договір відступлення прав вимоги № 26/11/2021-1, відповідно до якого АТ «РВС БАНК» відступив на користь ТОВ ФК «ПАРІС», права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором № 0040896, що укладений між АТ «РВС БАНК» та [PERSON] (а.с.127-147). І у зв`язку із цим, а також оскільки [PERSON] продовжила не виконувати свої грошові зобов`язання за договором № 0040896, але вже перед новим кредитором за цим договором: ТОВ ФК «ПАРІС» (він же позивач) останній вважає, що має право і на сплату відповідачкою суми заборгованості за договором, яку визначено у розмірі 21738грн.84коп., і на 769грн.19коп. інфляційних нарахувань, і на 160грн.81коп. у вигляді 3% річних, як загальну заборгованість станом на 27.08.2024 (т.1 а.с.43-44). Зміст спірних правовідносин. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між Банком та відповідачкою [PERSON] дійсно виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких Банк виступав кредитором, а відповідачка - боржником. Але також вбачається, що в межах цих правовідносин відбулась заміна кредитора у грошовому зобов`язанні відповідачки, в яких між новим кредитором та боржницею виник спір з приводу змісту права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на отриманя кредиту, процентів за користування кредитом, комісії та інфляційних нарахувань і 3% річних, нарахованих на суму боргу. Оцінка суду (щодо права). Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Разом з цим суд враховує, що в силу ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, з огляду на встановлені судом обставини і норми права, які підлягають застосуванню для вирішення спору, суд констатує, що [PERSON] дійсно прострочила виконання узятого на себе грошового зобов`язання, як перед первісним кредитором, так і перед новим кредитором, позивачем, за договором про комплексне банківське обслуговування №0040896 від 27.09.2019. Унаслідок чого, станом на 27.08.2024 вона дійсно має борг перед новим кредитором у своєю неуплатою порушує його право на його сплату. Однак сума її боргу, як вже було встановлено судом складає не 21738грн.84коп., як вказує у позові позивач (т.1 а.с.1-9), а 9928грн.37коп, з яких: 9026грн.55коп. - це борг по кредиту, а 901грн.82коп. - це борг по процентах за користування кредитом. І позов в частині стягнення цієї суми боргу підлягає задоволенню. Разом з цим, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України на вказану суму боргу позивач дійсно має право нарахувати інфляційні та 3% річних, що складає 73грн.44коп. (3%) та 351грн.29коп (інфляційні нарахування), а не 160грн.81коп та 769грн.19коп, як було пораховано позивачем (т.1 а.с.43), оскільки відповідні нарахування позивачем зроблені на суму боргу у значно більшому розмірі (21738грн.84коп.), ніж на яку позивач має право (9928грн.37коп.), хоча формула застосована правильно. Таким чином, зважаючи на усе вище викладене, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як нового кредитора у цих зобов`язаннях, на отримання від відповідача наступних грошових коштів 10353 гривні 10 копійок, з яких: 9026 гривень 55 копійок - це борг по кредиту; 901 гривня 82 копійки - це\~борг по процентах за користування кредитом; 73 гривні 44 копійки - це 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022 року; 351 гривня 29 копійок - це інфляційні нарахування на суму боргу за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022 року. Отже позов, підлягає задоволенню частково, виключно в частині грошових коштів, вказаних судом. У стягненні грошових коштів у більшому розмірі слід відмовити. Оцінка суду щодо судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2422 гривні 40 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.10), а позов підлягає задоволенню частково, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто тільки у розмірі 1106грн.33коп. Отже,

Outcome: partial