Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року, що становить 766 304,87 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 11 494,57 грн. Вимоги позову обґрунтовано тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2015, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2015 залишено без змін, стягнуто з відповідача на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість на загальну суму 1 212 732,42 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн. Станом на теперішній час, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2015 не виконано, борг відповідачем не погашено. Отже, зважаючи на вищевикладене, відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві інфляційні втрати та 3 % річних. Скориставшись правом подачі відзиву, представник відповідача [PERSON] - адвокат Дмитрієва В.В. подала відзив, в якому просить застосувати строки позовної давності, зазначає про те, що у випадках коли строк позовної давності сплив до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла й до додаткової вимоги. Також сторона відповідача заявляє про право на зменшення розміру штрафних санкцій у зв`язку з тим, що відповідач є особою з інвалідністю 3 групи, пов`язаної із захистом Батьківщини та потребує постійної реабілітації для відновлення здоров`я, при цьому стягнення штрафних санкцій з відповідача, що становлять 2/3 частини від загальної суми боргу є непропорційними та нерозумним зважаючи на майновий стан останнього. Відповідач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 16 000 грн., не має майна, яке можна було б реалізувати з метою сплати боргу, проживає в однокімнатній квартирі, яка є його єдиними житлом, а відтак просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, у відповідності до якого вказує на те, що у зв`язку з ухваленням 09.07.2015 Деснянським районним судом м. Києва рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором правовідносини сторін перетворилися з договірних у зобов`язальні, тому позивачем здійснено нарахування 3% річних на суму грошового зобов`язання, що виникло з рішення суду, яке залишається невиконаним. Позивач вказує на те, що обов`язок з виконання рішення суду виникає у боржника не з моменту звернення його до примусового виконання, а з моменту набрання ним законної сили, таким чином, оскільки рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.07.2015 по справі № 754/18454/14-ц, що набрало законної сили встановлено факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та визначено його розмір, тому дана обставина в силу ст. 82 ЦПК не потребує доказуванню. Водночас позивач зауважує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження виконання ним зобов`язання перед позивачем, що виникло з рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09.07.2015. Позивач заперечує щодо застосування строків позовної давності рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09.07.2015 в справі № 754/18454/14-ц та зазначає, що відповідачем рішення суду не виконано, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому в позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Однак з урахуванням заявленої відповідачем позовної давності стягнення сум за ст. 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ. Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності. Позивач щодо зменшення розміру нарахування 3 % річних вказує на те, що обставини у справі № 902/417/18, на висновок у якій посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, є відмінними від обставин у даній справі, в зв`язку з чим, зазначений висновок не може бути застосований. Відповідно до заперечень на відповідь на відзив, поданими стороною відповідача, з моменту рішення Деснянського районного суду міста Києва по справі № 754/18454/14-ц від 09.07.2015 минуло більше дев`яти років, а до позову не додано жодної вимоги чи звернення до структурного підрозділу Державної виконавчої служби з приводу вимоги про стягнення боргу або про примусове стягнення боргу. Сторона відповідача звертає увагу, що термін зберігання фінансових документів складає 5 років та з урахуванням введеного на території України військовий стан та настання форс- мажорного випадку, відповідач не має змоги відшукати документи про сплату боргу, оскільки і не сподівався, що через сплинув 9 ти років вони йому стануть у нагоді. В 2020 році позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за № 754/18454/14-ц проте ухвалою Деснянського районного суду міста Києва встановлено, що позивач не надав доказів, що ним вживалися заходи щодо отримання виконавчого документу і з незалежних від нього обставин, виконавчий видано не було, доказів поважності пропуску строків для пред`явлення виконавчого документа до виконання до заяви долучено не було, а тому, встановивши відсутність поважних причин для пропуску строку звернення виконавчих листів до примусового виконання, судом було відмовлено ТОВ «Кей-Колект» у задоволенні вказаної заяви. Відповідач вказує на те, що позивач, маючи статус кредитора, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом, а тому втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду. Зазначає, що зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України була нарахована позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, а приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Зважаючи на викладене, у кредитора, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20. Процесуальні дії та рішення суду. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» інфляційні втрати у розмірі 588 083,05 грн., 3 % річних у розмірі 178 221,82 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 494,57 грн. 27.08.2024 представником [PERSON] - адвокатом Дмитрієвою В.В. подано до суду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року по справі №754/11281/23 скасовано, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та у відповіді на відзив. В судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Як встановлено судом, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2015, стягнуто з відповідача на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість на загальну суму 1 212 732,42 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2015 рішення Деснянського районного суду від 09.07.2015 залишено без змін. Станом на даний час рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/18454/14-ц не виконане. Предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Щодо вимог стосовно застосчування строків позовної давності. Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). При цьому, 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби», яким доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України" п.12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, визначені ст.ст. 257,258,362, 559,681,728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що доводи відповідача щодо заявленого строку позовної давності необгрунтовані, а відтак позивач має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання яке виникло з рішення суду починаючи з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Крім того, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р). Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, інфляційне збільшення нараховується на суму боргу і є видом відшкодування втрат при недобросовісному виконанні грошових зобов`язань. Судом встановлено, що станом на день звернення позивача з даним позовом [PERSON] неналежним чином виконував зобов`язання за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2015, заборгованість останнього становила 1 212 732,42 грн., а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦПК України. Позивачем надано розрахунок суми 3 % річних та суми інфляційних втрат за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, у відповідності до яких позивачем нараховано 3 % річних у сумі 178 221,82 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 588 083,05 грн. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Варто зауважити, що доводи сторони відповідача щодо наявних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема у зв`язку з тим, що відповідач є особою з інвалідністю 3 групи, пов`язаної із захистом Батьківщини та потребує постійної реабілітації для відновлення здоров`я, не є підставою для зменшення розміру нарахування 3 % річних та інфляційної складової боргу, зокрема враховуючи, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження виконання рішення суду, не надано доказів часткової сплати заборгованості. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання рішенням суду, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 15, 16, 19, 257, 261, 267, 526, 530, 549, 599, 611, 625, ЦК України,

Outcome: approved