Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просив зобов`язати [PERSON] усунути йому, [PERSON] , перешкоди у здійсненні права користування квартирою по [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] шляхом передачі ключів від вхідних дверей даної квартири. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] фактично перешкоджає Позивачу у вільному доступі до квартири [ADDRESS] , співвласниками якої вони є у рівних частках по 1/2, не визнає його права як співвласника нерухомого майна на володіння та користування ним. Вона не дозволяє Позивачу заходити до квартири, чим чинить перешкоди у користуванні спільним нерухомим майном. У зв`язку з цим він вимушений в судовому порядку захищати свої порушені права як власник. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представником Відповідача [PERSON] на адресу суду подано відзив на позов, у якому вона заперечила проти позовних вимог та просила в їх задоволенні відмовити з викладених у відзиві підстав. Заперечуючи проти позову,\~ представник Відповідача у відзиві зазначила про те, що Позивачем не доведено належними засобами доказування як сам вчинення йому перешкод у здійсненні ним права власності щодо квартири, так і не надано доказів здійснення таких перешкод саме Відповідачкою [PERSON] . Покликається на недоведеність Позивачем факту проживання Відповідачки у даній квартирі, факту одноосібних та неузгоджених дій по заміні замків від вхідних дверей, чи будь-яких інших протиправних дій Відповідачки по відношенню до Позивача, як співвласника житлового приміщення, які в будь-який спосіб перешкоджають Позивачу потрапити до квартири. Представник Відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві підстав. Додатково зазначила, що [PERSON] з 2013 року не проживає в квартирі по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою Позивача, в судовому засіданні зазначила про те, що вже приблизно 2,5 роки Позивач не може потрапити до квартири, оскільки донька [PERSON] не дозволяє йому там проживати та не дає йому ключів від вхідних дверей. На запитання суду щодо особистої присутності свідка при взаємовідносинах Позивача з Відповідачкою з приводу квартири свідок [PERSON] повідомила, що особисто ніколи не була присутня при таких взаємовідносинах, а володіє інформацією лише зі слів Позивача [PERSON] . Проаналізувавши пояснення Позивача та його представника, пояснення представника Відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Квартира [ADDRESS] \~ належить сторонам, які є батьком та донькою, на праві спільної часткової власності. Вказана обставина підтверджується даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта. Частки по 1/3 у даній квартирі ними набуто в процесі приватизації, а після смерті [PERSON] (дружини Позивача та матері Відповідачки) сторонами успадковано її частку по 1/6 кожним. Посилаючись на чинення йому, як співвласнику у праві спільної часткової власності, перешкод у реалізації всіх правомочностей власника з боку іншого співвласника Відповідача [PERSON] , Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом. На підтвердження таких доводів Позивачем до позовної заяви додано копію його паспорта та ідентифікаційного коду, копію свідоцтва про смерть дружини (спадкодавця частки у квартирі), копію пенсійного посвідчення, копію витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, копію витягу з Державного реєстру речових прав, копію свідоцтва про право на спадщину за законом, копію довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. В ході судового розгляду справи інших доказів стороною Позивача не подавалося. Так, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17. Негаторний позов це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у\~ справі № 488/2807/17). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України). Судом встановлено, що квартира по [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності фактично по 1/2 кожному, тобто вони є співвласниками цієї квартири. На даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано по 1/6 частці. Інші частки у праві власності сторін, які ними набуто раніше, в даному реєстрі не зареєстровані. Звертаючись до суду з цим позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] посилався на те, що відповідачка [PERSON] не впускає його до квартири, не дає ключів від вхідних дверей до неї. Вважав, що вказаними діями вона порушує його права як співвласника майна та створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. При цьому, на підтвердження своїх позовних вимог ним, окрім тих документів, про які вже зазначалося Судом вище, не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що йому, як співвласнику квартири, з боку саме [PERSON] , чиняться будь-які перешкоди у користування нею, зокрема, проживанні, тощо. На запитання суду, чи звертався Позивач до правоохоронних органів з метою неможливості потрапити у квартиру, чи вживав інші дії щодо відновлення своїх прав на проживання у ній Позивач такі факти заперечив. Ним було лише зазначено, що він в усному режимі звертався до доньки з проханням надати йому ключі від квартири, від чого вона відмовлялася. Пояснення свідка [PERSON] про те, що донька [PERSON] не дозволяє Позивачу проживати у квартирі та не дає йому ключів від вхідних дверей не можуть вважатися належним доказом таких фактів, оскільки сама свідок повідомила, що особисто ніколи не була присутня при спілкуванні Позивача та Відповідачки, а володіє інформацією лише зі слів Позивача [PERSON] . Як зазначила в судовому засіданні представник Відповідача, [PERSON] з 2013 року не проживає у квартирі [ADDRESS] . У вказаній квартирі ще з дитинства вони проживали сім`єю. В подальшому батько [PERSON] пішов із сім`ї, а з 2013 року вона також перейшла проживати разом із своїм чоловіком до іншого житла. У зв`язку з цим з 2013 року та до моменту смерті у даній квартирі проживала матір Відповідачки та дружина Позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . Станом на даний час, як зазначила представник Відповідача, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає, оскільки разом зі своєю сім`єю проживає в орендованій квартирі за іншою адресою. Позивач даної обставини не заперечив та не спростував. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б містили доказову інформацію, на підставі якої суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи, зокрема щодо вчинення перешкод Позивачу у користуванні та розпорядженні майном саме Відповідачем. Доказів на підтвердження того, що Відповідачкою [PERSON] чиняться [PERSON] перешкоди у користуванні житлом, матеріали справи не містять. З огляду на вказане Суд зауважує, що Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Відповідачкою чиняться перешкоди йому у законному користуванні чи розпорядженні своїм житлом. Саме на Позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його\~ прав, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Однак, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що саме Відповідачка, яка у вказаній квартирі не проживає більше десяти років, здійснила заміну ключів у ній, чинила Позивачу перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням. Те, що Відповідачка є другим із співвласників квартири не означає, що саме вона повинна надавати ключі Позивачу від цієї квартири, чи забезпечувати його доступ до цього об`єкту. При цьому, в судовому засіданні Позивач самостійно зазначив, що коли він йшов від дружини до іншого місця проживання, він залишив свої ключі дружині, а не Відповідачці. Відтак, заперечення представника [PERSON] про те, що нею жодних перешкод у користуванні квартирою Прзивачу не чиняться, ніякими об`єктивними доказами не спростовано. За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголосив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі №401/1944/22, провадження № 61-10115св23 від 10 листопада 2023 року. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. ст. 15,16,391 ЦК України,

Outcome: dismissed