Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач в своїй позовній заяві зазначав, що 29 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір на споживчі потреби №10004191639, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 7300 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти на банківський рахунок клієнта. Однак, відповідач не виконав у повному обсязі договірні зобов`язання, порушив умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. 05 вересня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №556/ФК-22, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №10004191639 від 29 липня 2021 року до ТОВ «Діджи Фінанс». На дату відступлення прав вимоги заборгованість відповідача перед позивачем за договором №10004191639 від 29 липня 2021 року становить 25030 грн. 94 коп., що складається із заборгованості за кредитом у\~розмірі 7300 грн. 00 коп., заборгованості за нарахованими відсотками у\~розмірі 17730 грн. 94 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 25030 грн. 94 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 6000 грн. В судове засідання представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та в якій не заперечував проти ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.1\~ст.\~629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст.\~526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1\~ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договорами, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як посилається представник позивача у позовній заяві, що 29 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір на споживчі потреби №10004191639, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 7300 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти на банківський рахунок клієнта. Однак, відповідач не виконав у повному обсязі договірні зобов`язання, порушив умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. 05 вересня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №556/ФК-22, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №10004191639 від 29 липня 2021 року до ТОВ «Діджи Фінанс». На дату відступлення прав вимоги заборгованість відповідача перед позивачем за договором №10004191639 від 29 липня 2021 року становить 25030 грн. 94 коп., що складається із заборгованості за кредитом у\~розмірі 7300 грн. 00 коп., заборгованості за нарахованими відсотками у\~розмірі 17730 грн. 94 коп. З інформації на запит суду, витребуваної ухвалою від 17.12.2024р., АТ «Перший Український Міжнародний Банк» 26.12.2024р. направило відповідь №КНО-07.8.6/12080БТ, зі змісту якої вбачається, що договір №10004191639 від 29 липня 2021 року в банку не укладався. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. ч. 1, 6 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та надані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судовий збір, сплачений позивачем не підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed