Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

Позивач 21.03.2025 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором кредитної лінії від 24.12.2021 № 188259045 у розмірі 24251,85 грн, а також судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24.12.2021 між [PERSON] та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладений договір про відкриття кредитної лінії №188259045, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписані у порядку ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1.1 Договору, на умовах, встановлених договором, кредитодавець надає позичальнику кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2000,00 грн до 5000,00 грн, на умовах зворотності, строковості, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Строк дії договору відповідно до п. 1.7 становить 5 років. ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» свої зобов`язання виконало, надало відповідачу грошові кошти. Згідно з розрахунком відповідачем використано кредитний ліміті у розмірі 5292,43 грн. 28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладений договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого право вимоги щодо заборгованості [PERSON] перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». 02.05.2024 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та позивачем ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладений договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії від 24.12.2021 перейшло до позивача. Відповідач на користь нового кредитора жодних платежів з погашення заборгованості не здійснював, у зв`язку з чим сума заборгованості склала 24251,85 грн, з них: 4955,49 грн - заборгованість по тілу кредиту, 19296,36 грн - заборгованість по відсотках. Також просить стягнути судовий збір у сумі 2422,40 грн. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. Ухвалою суду від 26.03.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали про відкриття провадження у справі направлено за місцем реєстрації відповідача. Згідно з інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру від 24.03.2025 № 1224651, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідач отримав поштове повідомлення 25.04.2025. Однак, від відповідача відзив на позовну заяву до суду не надходив, як і не надходило клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відзиву на позов та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша - третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Наведене відповідає позиції Верховного Суду України, сформованій у справі №752/8842/14-ц від 05.07.2017. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Судом установлено, що 24.12.2021 між [PERSON] та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладений договір про відкриття кредитної лінії № 188259045. Відповідно до п. 1.1 Договору, на умовах, встановлених договором, кредитодавець надає позичальнику кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2000,00 грн до 5000,00 грн, на умовах зворотності, строковості, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Строк дії договору відповідно до п. 1.7 становить 5 років. ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» свої зобов`язання виконало, надало відповідачу грошові кошти. Сума кредитного лімітну, вказана у п.2.1 Договору, це максимальна сума кредиту, яка протягом строку дії Договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника. Згідно із Заявкою на отримання грошових коштів в кредит від 24.12.2021 [PERSON] зазначив суму кредиту у розмірі 5000,00 грн. Відповідно до п. 5.3 Договору, загальним строком дії Договору є період від моменту його підписання сторонами та до моменту закінчення погодженого цим договором строку його дії або до моменту дострокового припинення договору. Згідно з пунктами 1.10 Договору, базова процентна ставка становить 2% за кожен день користування кредитом, дисконтна процентна ставка - 0,99% за кожен день користування кредитом. Як зазначає позивач, на виконання зобов`язань, передбачених вказаним договором первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» на банківську картку № [NUMBER], на ім`я отримувача [PERSON]. перераховано грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. Водночас матеріали справи не містять доказів фактичного зарахування вказаних коштів відповідачу, чи дійсно вказана кредитна кратка належить [PERSON] , відсутні докази на підтвердження фактичного відкриття кредитної лінії. 28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01. Згідно з п.2.1 укладеного договору клієнт зобов`язується відступити фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цих Договором. Відповідно до п. 1.3 цього Договору факторингу, право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому. У подальшому між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено ряд додаткових угод до Договору факторингу від 28.11.2018, зокрема: -від 31.12.2020 укладено Додаткову угоду № 26, відповідно до якої виклали текст договору у новій редакції; -від 31.12.2021 укладено Додаткову угоду № 27, відповідно до якої продовжено строк дії Договору факторингу від 18.11.2018 до 31.12.2022. При цьому всі інші умови договору залишились без змін; -від 31.12.2023 укладено Додаткову угоду № 32, відповідно до якої продовжено строк дії Договору факторингу від 18.11.2018 до 31.12.2024, а також доповнили Договір факторингу пунктом 11.10 щодо збереження таємниці фінансової послуги відповідно до вимог чинного законодавства. Окрім цього виклали у новій редакції розділ 3 Договору факторингу «Фінансування та порядок розрахунків», зокрема передбачили, що розмір фінансування, що підлягає сплаті фактором клієнту, встановлюється сторонами у кожному окремому реєстрі прав вимоги - у відсотковому значенні від суми заборгованостей по основному боргу (тіло кредиту), що є складовою частиною загальної суми грошових вимог, відступлених згідно з відповідним Реєстром прав вимог. Строки сплати фінансування погоджуються сторонами у кожному відповідному реєстр і прав вимоги. У подальшому, 02.05.2024 ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» уклало з позивачем ТОВ «СВЕА ФІНАНС» договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого останній набув права вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких надається у Реєстрі прав вимог, який є невід`ємною частиною Договору факторингу. Суд звертає увагу, що належним доказом, який засвідчує набуття права вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстри договорів, права вимоги якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Такі висновки сформував Верховний Суду справі № 905/306/17, зокрема зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012). Позивачем надано Витяг з Реєстру прав вимоги від 27.06.2023 № 237 (до Договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01), підписаний електронними підписами сторін, Реєстр прав вимог від 02.05.2024 № 1 (до Договору факторингу від 02.05.2024 № 02/0524-01/01.02-11/24), Оцінивши надані Реєстри прав вимоги та Реєстр боржників з точки зору їх належності, достатності, допустимості та достовірності, суд зазначає, що наданий Витяг з Реєстру прав вимоги від 27.06.2023 № 237 (до Договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01) складається з трьох окремих аркушів, на другому з яких міститься інформація щодо заборгованості та договору, укладеного лише з позивачем. Суд не приймає наведениц витяг з Реєстру прав вимог як доказ на підтвердження переходу прав вимоги до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», оскільки його форма, зміст та наявність відмітки про підписання електронним підписами, не відповідають вимогам до таких Реєстрів (мають містити повний перелік кредитних договорів, боржників та інформації про заборгованості, які передаються). Вказане викликає обґрунтовані сумніви у достовірності складеного Реєстру, відомостей, які у ньому містяться, а також факту його складання, підписання. Окрім цього, позивачем на підтвердження факту переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не надано платіжного документа щодо оплати за договорами факторингу, що також підсилює обґрунтовані сумніви щодо факту складання та підписання Реєстру прав вимог до цього договору факторингу. Позивачем надано платіжну інструкцію № 9599 про здійснення оплати за договором факторингу, укладеного вже ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та позивачем ТОВ «СВЕА ФІНАНС». За відсутності вказаних доказів, суд позбавлений можливості встановити дійсність переходу права вимоги відносно відповідача від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», та як наслідок, у подальшому від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до позивача ТОВ «СВЕА ФІНАНС». Водночас суд наголошує, що згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до приписів ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з правовою позицією, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/1706/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. В постанові від 18.10.2023 у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012). З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення Договору факторингу від 18.11.2018 № 28/1118-01 грошові зобов`язання [PERSON] за Договором кредитної лінії від 24.12.2021 № 188259045 ще не існували, а відтак і не могли відступатися права позикодавця за цим договором. Оскільки на момент укладення Договору факторингу від 18.11.2018 ще не виникло зобов`язання між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] , то у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на підставі Договору факторингу від 18.11.2018, а ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» позивачу ТОВ «СВЕА ФІНАНС». Отже ураховуючи, що строк дії Договором кредитної лінії від 24.12.2021 № 188259045 обчислюється з моменту його укладення сторонами, то даним правом відступати право вимоги до позичальника кредитодавець наділений саме з часу укладання договору, тобто з 24.12.2021. Права майбутньої вимоги на момент укладення договору має бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до [PERSON] на момент укладення Договору факторингу від 18.11.2018 № 28/1118-01 не існувало та сторони не могли передбачити, що 24.12.2021 ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладе договір кредитної лінії з відповідачкою. Крім того, на час укладення договору відступлення права вимоги №28/1118-01 від 28.11.2018 року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Таким чином ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» здійснило передачу невизначених вимог, оскільки жодної вимоги щодо відповідача на момент укладення договору факторингу від 18.11.2018 не існувало. З урахуванням викладеного та встановлених обставин, суд вважає, що від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не могло перейти до позивача ТОВ «СВЕА ФІНАНС» право вимоги за договором кредитної лінії, укладеного з відповідачем. Отже, позивачем не доведений факт переходу права вимоги до відповідача за договором кредитної лінії від 24.12.2021 від первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», та як наслідок до позивача ТОВ «СВЕА ФІНАНС». Таким чином, договором кредитної лінії від 24.12.2021 № 188259045, укладеним між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] , не порушуються права і законні інтереси ТОВ «СВЕА ФІНАНС», а відтак суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача. Отже, позовні вимоги ТОВ «СВЕА ФІНАНС» не підлягають задоволенню з підстав відсутності порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ураховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі зазначеного і

Outcome: dismissed