Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

у жовтні 2024 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернулася [PERSON] з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, відсотків за користування ними, заподіяних матеріальних та моральних збитків. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27 лютого 2024 року нею - [PERSON] сплачено шляхом перерахунку зі свого банківського рахунку на банківський рахунок відповідача ФОП [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 79 800,00 грн. Вказані кошти були взяті не в якості кредиту в АТ «Універсал Банк», що стверджується банківською випискою від 27.09.2024 року, копія додається. З огляду на цю обставину нею понесені витрати па обслуговування кредиту, а саме: на комісію у розмірі 190 грн.. а також вона змушена була сплачувати кредит 4-ма платежами по 21520 грн.. всього на суму 86080 грн. Тобто на обслуговування кредиту нею додатково сплачено відсотків у розмірі 6080 грн. Передбачених чинним законодавством України договірних відносин між нею та відповідачем немає, тому отримані відповідачем від неї грошові кошти в розмірі 79 800.00 грн. є безпідставно набутими. Будь-які спроби та звернення до відповідача про повернення перерахованих йому коштів виявилися марними. Вважає, що неповернення відповідачем безпідставно отриманих коштів грубо порушує її законні права виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15. частина перша етапі 16 ЦК України). Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61 -29056св 18) та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). Вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 755/1683 1/19 ( провадження № 61 -17567св21 )). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином: 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння: 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні: 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте маймо (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала». Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України». У цьому випадку вважає, що з відповідача слід стягнути 3 % річних за користування коштами згідно частини другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої обов 'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов 'язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, виникає, виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. Станом па 01.10.2024 року розмір 3% річних за користування коштами у розмірі 79800 гри. за період з 27 лютого 2024 року становить 1 425,93 гри., розрахунок додається. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В цьому випадку внаслідок протиправних дій відповідача вона зазнала чималих душевних страждань, занепокоєнь з огляду на те, що перераховані кошти були отримані нею в якості кредиту, їх повернення нею відбувалося з значними для неї психологічними ускладненнями та зайняттям додатковими роботами, що змінило її звичний спосіб життя, в тому числі і для її сім`ї. Вважає, що з відповідача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 100 000.00 (сто тисяч) грн. Враховуючи вищевикладене, вважає, що слід стягнути в примусовому порядку з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти у розмірі 79800.00 (сімдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн. та 3% за користування коштами, розмір яких станом на 01.10.2024 року становить 1 425,93 грн. 09 жовтня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 10 жовтня 2024 року. Ухвалою суду від 09 вересня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Підготовче судове засідання було призначено на 21 жовтня 2024 року. Ухвалою від 21 січня 2025 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, відсотків за користування ними, заподіяних матеріальних та моральних збитків - закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Інших процесуальних дій не вчинялось. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази. 06 березня 2025 року надала суду заяву у якій просила розгляд справи здійснити за її відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заперечень щодо ухвалення заочного рішення до суду не надходило. Суд ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України; повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Заяв та / або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128 - 131, 223 ЦПК України, та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства. Судом встановлено, що відповідачем (як постачальником) було надано позивачу (як покупцю) рахунок на оплату №1 від 27.02.2024 року, найменування - Батарея TESLA S85, ціна - 79 800,00 грн. Вказаний рахунок було оплачено позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №М495-26ХХ-К1Р6-3АХО від 27.02.2024 року та роздруківкою щодо проведеного платежу (а.с. 12). Як вбачається з платіжної інструкції, оплата була здійснена за батарею TESLA S85. Також, судом досліджено надані позивачем Довідку про заборгованість від 27.09.2024 року (а.с. 13), рух коштів по картці від 27.09.2024року (а.с. 14) Позивачем надано суду також вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів та відсотків за користування ними на адресу ФО-П [PERSON] та копію конверту (а.с. 16 - 17). Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12024035580000191, 01.03.2024 року до ЄРДР за заявою позивача внесено кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України. Інших доказів надано суду не було. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Як вбачається з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно дот ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч. 1 чт. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було надано позивачу пропозицію укласти договір шляхом направлення відповідного рахунку, який містить у собі всі істотні умови договору, а позивачем відповідна пропозиція була прийнята шляхом оплати відповідного рахунку у вказаній сумі з зазначенням у призначенні платежу найменування товару. З врахуванням наведеного, суд критично сприймає твердження позивача, викладені у позовній заяві, щодо відсутності договірних відносин між позивачем та відповідачем. Суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого відповідач (як продавець) зобов`язався продати позивачу (як покупцю) товар - батарею TESLA S85, вартістю 79 800,00грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Як вбачається з відповіді №844544 від 14.10.2024 року, відповідач є фізичною особою - підприємцем. Згідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», 9) договір - усний чи письмовий правочин між суб`єктом господарювання та споживачем щодо купівлі-продажу продукції, в якому міститься інформація про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких придбавається або реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншим документом (далі - розрахунковий документ); 24) продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачу товари/харчові продукти та/або пропонує їх для реалізації; 25) продукція - будь-який товар, робота (послуга), що виготовляється, виконується чи надається споживачу, а також харчовий продукт; 29) споживач - фізична особа, яка замовляє, придбаває, отримує, використовує, вживає або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю чи виконанням обов`язків найманого працівника; 35) суб`єкт господарювання - виробник, продавець, виконавець; 38) товар - нехарчова продукція, а саме: будь-яке рухоме майно, за винятком предметів, продаж яких необхідний для дотримання закону або іншим чином обумовлений законодавством; будь-яке рухоме майно, яке включає або взаємопов`язане з цифровим вмістом або цифровою послугою таким чином, що відсутність цифрового вмісту або цифрової послуги унеможливлює використання товару за призначенням (товари з цифровими елементами); Таким чином, суд дійшов висновку, що у правовідносинах, які виникли між позивачем та відповідачем, позивач є споживачем, а відповідач є продавцем - суб`єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. При цьому, суд зважає на те, що станом на момент розгляду справи доказів на підтвердження передачі відповідного товару позивачу відповідачем надано суду не було. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суб`єкт господарювання у разі здійснення споживачем попередньої оплати за продукцію укладає із споживачем договір у письмовій або електронній формі відповідно до цивільного законодавства. Якщо суб`єкт господарювання, який отримав суму попередньої оплати за продукцію, не виконав зобов`язання з постачання такої продукції споживачу у передбачений договором строк, споживач за власним вибором має право: 1) змінити умови договору щодо строку постачання та отримання продукції від суб`єкта господарювання, установивши новий строк; або 2) відмовитися в односторонньому порядку від договору і вимагати повернення суми попередньої оплати за продукцію. У разі відмови споживача від договору суб`єкт господарювання зобов`язаний повернути йому кошти в сумі попередньої оплати за продукцію у строк, що не перевищує 14 днів з моменту звернення споживача у паперовій або електронній формі. Суб`єкт господарювання не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання за договором з попередньою оплатою продукції, якщо доведе, що це сталося з вини споживача (споживач зазначив неправильну адресу, відмовився отримати поштове відправлення тощо) чи внаслідок випадку або дії непереборної сили. Статтею 3 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено основні принципи здійснення захисту прав споживачів, зокрема: 1) пріоритетності прав та інтересів споживачів перед будь-якими іншими інтересами і цілями суб`єктів господарювання; 2) відкритості, прозорості і системності формування та реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів; 3) незалежності та неупередженості органів державної влади, органів місцевого самоврядування, які здійснюють захист прав споживачів; 4) врахування інтересів споживачів під час формування державної політики в інших сферах; 5) прийняття рішення на користь споживача, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого відповідно до закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) тлумачення прав та обов`язків споживача або суб`єкта господарювання, а також якщо договором між суб`єктом господарювання та споживачем передбачено нечіткі або двозначні положення; 6) доступності для споживача простих та ефективних способів відновлення порушених прав; 7) захисту економічних інтересів споживачів від нечесної і такої, що вводить в оману, або агресивної комерційної практики та підвищення ролі громадських об`єднань споживачів у запобіганні такій діяльності; 8) сприяння заходам з розроблення, модернізації та підтримки технологічних інструментів (баз даних, інформаційних та телекомунікаційних систем) у сфері захисту прав споживачів; 9) доступності для споживача корисної та зрозумілої інформації щодо пропонованих товарів, робіт, послуг, включаючи інформацію, що забезпечує можливість ідентифікувати продукцію та простежити її походження; 10) врахування потреб вразливих категорій споживачів; 11) забезпечення захисту персональних даних споживачів. Суд зважає на те, що грошові кошти були перераховані позивачем відповідачу 27.02.2024 року, 01 жовтня 2024 року позивачем була направлена вимога відповідачу щодо повернення грошових коштів. Однак, станом на момент розгляду справи інформації щодо повернення коштів відповідачем позивачу надано суду н було. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, ч. 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, суд бере до уваги, що п. п. 3, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 910/5282/23). З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що право позивача як споживача було порушено та підлягає захисту, з огляду на що суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача сплачених грошових коштів в сумі 79 800,00 грн. підлягає задоволенню. З приводу вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних за користування коштами розмір яких станом на 01.10.2024 року становить 1 425,93 грн. суд зважає на наступне. Позивачем до позовної заяви додано розрахунок процентів за користування коштами, відповідно до якого період розрахунку 27.02.2024 - 01.10.2024, кількість днів - 218, процентна ставка 3%, проценти 1 425,93 грн. Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, суд зважає на те, що обов`язок відповідача щодо повернення позивачу грошових коштів виник після відмови позивача від договору та направлення на адресу відповідача відповідної вимоги про повернення коштів. Таким чином, підстави для задоволення вказаної вимоги відсутні. Позивач у позовній заяві також просить стягнути з відповідача заподіяні збитки у розмірі 6270,00грн. На підтвердження завдання вказаних збитків позивачем надано суду довідку про заборгованість від 27.09.2024 року з якої вбачається, що [PERSON] було надано 27.02.2024 року розстрочку в розмірі 80 000,00грн., сума щомісячного платежу - 21 520,00грн., кількість платежів - 4 (а.с. 13), а також рух коштів по картці від 27.09.2024 року (а.с. 14). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Таким чином, підставою стягнення збитків, відповідно до вимог ЦК України, є протиправна поведінка особи та зв`язок між діями та/або бездіяльністю завдавача збитків та відповідними збитками, які реально були понесені іншою особою (позивачем). При цьому, суд зважає на те, що доказів на підтвердження завдання збитків в сумі 6 270,00 грн. позивачу з вини відповідача, реальності їх понесення, зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та понесеними збитками, надано суду не було. З врахуванням наведеного, вказана вимога задоволенню не підлягає. Позивач у позовній заяві також просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00грн. Як вбачається з п. п. 5, 6 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на, зокрема: 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди - є одним з способів захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; (п. 3 ч.2 ст.23 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року, Справа № 752/17832/14-ц (Провадження № 14-538цс19) було сформульовано наступний правовий висновок: Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Також, у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16.06.2022 року справі №569/20510/19 (провадження № 61-13787св20) зазначено, що аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Судом було встановлено, що права позивача як споживача у правовідносинах з відповідачем (як продавцем товару), були порушені. Як вказує позивач у позовній заяві для оплати товару нею було використано кредитні кошти, які вона протягом тривалого часу повертала банку (на підтвердження чого до матеріалів справи надані відповідні докази). Також, вказала, що внаслідок неправомірних дій відповідача вона зазнала душевних страждань, занепокоєнь, зазнала психологічних ускладнень, мала займатись додатковою роботою, що змінило її звичайний спосіб життя та життя її сім`ї. З врахуванням наведеного, суд приходить висновку що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 5000,00грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., що підтверджується платіжними інструкціями від 01.20.2024 року (а.с. 10 - 11). З врахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі: 1 104,66 грн., який розрахований наступним чином: 79 800,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 1211,20 (сума сплаченого судового збору) /87 495,93 грн. (розмір заявлених вимог щодо стягнення коштів, 3% річних та збитків), та 60,56 грн., який розрахований наступним чином: 5 000,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог щодо моральної шкоди) х 1 211,20 грн./ 100 000,00 грн. розмір заявлених позовних вимог щодо моральної шкоди), а разом 1 165,22 грн. Крім того, у позовній заяві позивач зазначає, що він планує понести витрати на оплату правової допомоги у розмірі 5 000,00грн. При цьому, будь - яких доказів на підтвердження понесення відповідних витрат надано суду не було. З врахуванням чого, суд позбавлений можливості прийняти рішення щодо вказаних судових витрат. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: partial