Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

У липні 2024 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису. В обґрунтування заяви зазначає, що з 1976 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу неодноразово потерпала від психологічного та фізичного насильства зі сторони [PERSON] , зокрема образ нецензурними словами, погрозами побиттям, застосовуванням фізичної сили, знущаннями тощо. Через неможливість спільного проживання, шлюб розірваний за рішенням суду від 16 жовтня 2023 року. Незважаючи на припинення спільного проживання, розірвання шлюбу, [PERSON] продовжує здійснювати психологічне насилля в її сторону. Колишній чоловік, застосовує до неї словесні образи, погрози, приниження, залякування, знищує особисте майно, погрожує вбивством, демонструючи при цьому силу, агресію, хапаючись за небезпечні предмети. Заявник вважає, що є реальні підстави вважати, що таку погрозу [PERSON] може реалізувати. Через таке ставлення вона вимушена залишати свій власний будинок і проживати у своїх знайомих, інколи виїжджати на проживання до дітей. Просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , проживаючого [ADDRESS] , строком на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: заборонити [PERSON] , [INFO] перебувати в місці проживання постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] , [INFO] наближатися на відстань менше 50 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] , [INFO] вести телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року відкрито провадження у справі по справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні заявник та її представник просили задовольнити заяву в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в заяві. Заінтересована особа та його представник адвокат Нікушина В.С. заперечували проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису надавши пояснення по суті справи та письмові докази. Заінтересована особа, будучи присутнім в судовому засіданні, заяву вцілому не визнав, вважаючи її необґрунтованою. Вказує, що насильницький дій щодо заявниці не застосовував. Статтею 350-5\~ЦПК України встановлено, що справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду Вислухавши пояснення заявника, заінтересовану особу, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. При розгляді справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 04 вересня 1976 року зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 183. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2023 року шлюб між сторонами розірвано (справа №369/11838/23, рішення набрало законної сили 16 листопада 2023 року). З пояснень сторін встановлено, що останні роки до розірвання шлюбу та після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] склались вкрай неприязні стосунки, в тому числі щодо поділу майна. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики ЄСПЛ та Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Заявник посилається на ті обставини, що [PERSON] , здійснює психологічне насилля в сторону заявника: колишній чоловік, застосовує до заявника словесні образи, погрози, приниження, залякування, знищує особисте майно, погрожує вбивством, демонструючи при цьому силу, агресію, хапаючись за небезпечні предмети. Заявник вважає, що є реальні підстави вважати, що таку погрозу [PERSON] може реалізувати. Через таке ставлення [PERSON] вимушена залишати свій власний будинок і проживати у своїх знайомих, інколи виїжджати на проживання до дітей. Водночас суд зазначає, що докази на які посилається заявниця, не знайшли свого обґрунтування, суду не подані докази на підтвердження таких обставин, не заявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Щодо посилань [PERSON] на те, що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, що свідчить про систематичність вчинення насильства в сім?ї. Так, постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2023 року, [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та притягненний до відповідальності з накладенням стягнення у виді штрафу. Надалі заявник повторно зверталась із заявами про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, проте постановою №369/20934/23 від 08.01.2024 року Києво-Святошинського районного суду провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно заінтересованої особи закрито за відсутністю в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності, складу адміністративного правопорушення. Таким чином, подані постанови у справах про адміністративні правопорушення спростовують твердження заявника [PERSON] про систематичність вчинення насильства в сім`ї та притягнення до адміністративної відповідальності заінтересованої особи. Також подані заявницею звернення до поліції не підтверджують вчинення щодо неї насильства колишнім чоловіком, за наслідками цих звернення протоколів про адміністративні правопорушення не складались, не вносили відомості до ЄРДР, будь-які дії, бездіяльність, рішення органів досудового розслідування заявниця не оскаржувала. Подані листи можуть підтверджувати лише сам факт звернення та не можуть без наявності інших доказів підтверджувати неправомірність дій іншої особи. Посилання заявника на ті обставини, що [PERSON] , зламав дверні замки, проник до будинку заявника, влаштував погром та здавав в оренду для власного збагачення не підтвердились під час розгляду справи. Заінтересованою особою надано копію Аварійної заявки №22262/2752 від 12.05.2024 року, яка підтверджує, що [PERSON] був вимушений викликати Київську філію ТОВ «Газорозподільні мережі України» Києво-Святошинського УЕГГ, та проводити роботи, через витік газу, що підтверджується також Актом виключення(включення) подачі газу від 13.05.2024 року. Твердження заявника стосовно тих обставин, що будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить їй на праві особистої приватної власності спростовується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №374713325 від 17.04.2024 року та копією відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області №1791 від 26.07.2024 року, дані документи підтверджують, що заявниця [PERSON] , не є власницею будинку за адресою: [ADDRESS] . На час вирішення питання інших доказів заявниця суду не надала. Заінтересованою особою було також долучено до матеріалів справи копію Акта депутата Боярської міської ради від 24.11.2023 року, даний документ підтверджує, що [PERSON] , з 1999 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації та копію Акта депутата Боярської міської ради від 23.04.2024 року, даний документ підтверджує те, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , має обмежені можливості та проживає в незадовільних умовах. Також під час розгляду справи були допитані свідки, які не підтвердили обставини зазначені [PERSON] в заяві про видачу обмежувального припису. По суті допитані свідки не повідомили суду будь-які об`єктивні дані, на підставі яких суд може встановити обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а лише надали суду суперечливу інформацію, повідомили суду суб`єктивні дані з позиція власного їх сприйняття, в залежності від того, чию позицію ними підтримано (свідки з боку [PERSON] негативно висвітлювали особу [PERSON] , і навпаки, свідки заінтересованої особи надавали негативну характеристику заявниці). Вирішуючи дану справу, суд застосовує положення ст. 1, 3, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Як налогошує п.3, 6, 7, 8 ч.1, ст.1\~цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Як регламентовано ст.16 зазначеного закону, передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Відповідно до п 2. ч. 1 ст.\~24\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч. 1 ст.\~1\~вказаного Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст.\~26\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п 3 ч. 1 ст.\~350-4\~ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників справи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.08.2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02.09.2020 року у справі № 635/4854/19-ц. Згідно розділу IV глави 13\~ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. У відповідності до ст.350-6\~ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. За змістом ч.2, ст.26\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема відповідно до п. 2 - це усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону). При зверненні до суду, слід враховувати, що обмежувальний припис має чітко визначений характер, мету і не може застосовуватися як інструмент маніпулювання в вирішення конфліктів, того чи іншого спору. Треба вміти відрізняти насильство від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків. Насильство є результатом свідомих дій кривдника, з властивою йому агресією і бажанням завдати шкоди, а не прагненням розв`язати конфліктну ситуацію. У Постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 522/22472/21) суд дійшов висновку, що неприязні стосунки, наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою не можуть бути підставою для задоволення заяви про винесення обмежувального припису. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 суд вказав, що факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом спеціальних заходів. За наданих заявником доказів та їх обґрунтування, надавши оцінку ризикам згідно ч. 3 ст. 26 вказаного Закону, з урахуванням обраного заявником заходу обмежувального припису, заява підлягає відмові у задоволенні за недоведеністю, й суд вважає, що за наданих заявником доказів вважати [PERSON] кривдником в межах Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» немає, відтак підстав для видачі обмежувального припису щодо нього немає. Вказані заявником підстави, що до неї заінтересованою особою вчинялось домашнє насилля, не підтверджені доказами у розумінні їх належності та допустимості. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, наведені заявником обставини не містять ознак фізичного чи психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом та не дають підстави для висновку про необхідність видання обмежувального припису щодо заінтересованої особи. Зі змісту заяви вбачається, що між заявником та заінтересованої особою існують приватні непорозуміння, а тому видача обмежувального припису щодо заінтересованої особи може призвести до порушення його прав, що за відсутності належних доказів на підтвердження чинення ним домашнього насильства щодо заявника є неприпустимим. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, що тривалість та системність протиправної поведінки підтверджує вірогідність вчинення кривдником будь-якого насильства щодо заявника, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». При цьому наявність тривалого конфлікту та непорозумінь між [PERSON] та [PERSON] є очевидним, тому суд вважає, що заявником не доведено ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Ураховуючи викладене, суд вважає, що наявність тривалого конфлікту між сторонами, небажання його врегулювання, неодноразове звернення їх до правоохоронних органів, спростовують твердження заявника про застосування до неї насильства, тому підстави для видачі обмежувального припису відсутні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed