Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . У квартирі зареєстрований відповідач, однак у помешканні він не проживає з 2021 року. У квартирі відсутні його речі, він не сплачує за комунальні послуги, позивачка не чинить відповідачеві перешкод у користуванні його майном. Зважаючи на наведене позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивачка позов підтримала. Пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що відповідач визнає позов, про що надіслав на її адресу відповідну заяву, яку просить приєднати до матеріалів справи. Від відповідача надійшла заява, згідно якої він позов визнає, просить справу розглядати без його участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Обставини, встановлені при розгляді справи. На підставі договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 20.03.2025 року [PERSON] є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . На час пред`явлення позовної заяви та на час розгляду справи у квартирі зареєстровано троє осіб. Дана обставина підтверджується Довідкою № 6943 від 26.03.2025 року, виданою Департаментом «Цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради у м. Рівне» про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в квартирі [ADDRESS] . Так, у цьому помешканні зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] [INFO] , зареєстрована з 18.07.2014 року 2. [PERSON] [INFO] , зареєстрований 22.01.2001 року. 3. [PERSON] [INFO] , зареєстрована з 16.02.2006 року. Копія договору найму житлового приміщення та копія довідки про склад зареєстрованих осіб додана позивачкою. [PERSON] , хоча й зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично в ній не проживає тривалий час, про що складено Акти представниками комунального підприємства "Житловик-1" - «Про не проживання особи за місцем реєстрації», Акт від 09.09.2024 року, Акт від 22.01.2025 року. Відповідач не проживає у зазначеній квартирі, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, його особистих речей в квартирі немає. Позивачка не чинить відповідачеві перешкод в користуванні жилим приміщенням. Згідно витягу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, відповідач останній раз 06.11.2021 року виїхав за межі України, і з того часу він не перетинав кордон України у зворотному напрямку. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що відповідач не користується квартирою уже 13 років, оскільки він виїхав до Республіки Польща. Іноді він навідувався до квартири, але з листопада 2021 року свідки його жодного разу не бачили. Положення законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно статті 72 Житлового кодексу України). При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України). Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Висновки суду. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. При розгляді справи було встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у помешканні понад один рік, останній раз 06.11.2021 року він перетнув Державний кордон України та виїхав за межі України до Республіки Польща, де на даний час й проживає. Зазначену обставину відповідач не заперечував. Суд враховує, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу суд ретельно дослідив обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності відповідача, з яких слідує, що відповідач виїхав за межі України, мешкає в Республіці Польща, він втратив інтерес до квартири, не має наміру у подальшому користуватися цією квартирою. Позивачка чи інші мешканці квартири не чинять відповідачеві перешкоди у користуванні квартирою. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Судові витрати. При подачі позову судові витрати не були сплачені, оскільки позивачка звільнена від сплати судових витрат. Судові витрати розподіляються за правилами ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Позивачка була звільнена від сплати судових витрат. З урахуванням того, що відповідач визнав позов, то з нього на користь держави підлягають до стягнення судові витрати - сплата судового збору, у розмірі 50% від суми 1211 грн. 20 коп., що становить 605 грн. 60 коп.

Outcome: approved