Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

У січні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6 т. 1) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд, з урахуванням поданих заяв про зменшення позовних вимог (а.с. 94,95; 102-109 т. 1): - стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти (борг) у розмірі 224704,0 дол. США; 3,0 % річних - у розмірі 997,0 дол. США; проценти за користування грошовими коштами у розмірі 16621,94 дол. США; судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 травня 2020р. між позивачем, як позикодавцем та відповідачем, як позичальником було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, яка була підписана особисто відповідачем, відповідно до якого відповідач взяв у позивача 250000,0 дол. США, які зобов`язується повернути на першу вимогу. 21 листопада 2022р. позивачем були надіслані відповідачу, за всіма відомими йому адресами листи-вимоги, в яких позивач просив відповідача протягом 10 календарних днів, з моменту надіслання вимоги повернути позивачу всю суму позики в розмірі 250000,0 дол. США. Зазначені листи - вимоги не були отримані відповідачем, і повернулися позивачу, з відміткою поштового відділення «повернення листа за закінченням терміну зберігання». Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, відповідач не повернув всієї суми позики, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023р. матеріали цивільної справи були направлені за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2023р., визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання. 26 вересня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 63-65 т. 1), в якому відповідач проти позову заперечував, зазначивши, що на укладення вищезазначеного договору позики було відсутнє його волевиявлення, і він не пам`ятає про укладення між сторонами цього правочину та отримання від позивача грошових коштів. 29 вересня 2023р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , в якій сторона просила суд визнати недійсним, укладений між сторонами договір позики від 07 травня 2020р. (а.с. 117-119 т. 1). 03 жовтня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 67-73 т. 1), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала, зазначивши, що доводи та аргументи сторони відповідача про недійсність, укладеного між сторонами договору позики, та не отримання відповідачем грошових коштів є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи те, що стороною відповідача до відзиву не надано жодних доказів. Крім того, сторона позивача звертала увагу суду, про непослідовність дій сторони відповідача, як боржника, оскільки після звернення позивача до суду з вказаним позовом, відповідач сплатив позивачу суму боргу у розмірі 15296,0 дол. США, та надіславши на електрону адресу позивача розписку підписану електронно-цифровим підписом, в якій визнав суму боргу у розмірі 234704,0 дол. США, яку зобов`язався повернути на першу вимогу. 03 жовтня 2023р. на адресу суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 94, 95 т1), у зв`язку, з частковою сплатою стороною відповідача суми позики. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. 28 березня 2024р. на адресу суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 102-109 т. 1), у зв`язку зі сплатою стороною відповідача ще частини суми позики в розмірі 10000,0 дол. США, а тому сторона позивача просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь суму позики в розмірі 224704,0 дол. США; 3,0 % річних у розмірі 997,0 дол. США за період часу з 22 листопада 2022р. по 15 січня 2023р.; проценти за період часу з 22 листопада 2022р. по 15 січня 2023р. виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України - 25,0 %, у розмірі 16621,94 дол. США. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024р. зустрічний позов [PERSON] був залишений без руху та надано стороні строк для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024р. (яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2024р.), зустрічний позов [PERSON] визнано не поданим та повернуто стороні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав наведених у позові, заявах про зменшення розміру позовних вимог, наголошуючи, що після звернення позивача до суду з вказаним позовом, відповідачем добровільно, на виконання укладеного між сторонами договору позики від 07 травня 2020р. було сплачено позивачу: 18 січня 2023р. - 15296,0 дол. США; 23 лютого 2024р. - 10000,0 дол. США. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на позов, зазначивши, що суд фактично позбавив сторону відповідача права на захист, шляхом відмови в призначенні по справі судово-почеркознавчої експертизи та повернувши відповідачу зустрічний позов. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 07 травня 2020р. між сторонами було укладено договір позики (а.с. 8 т. 1), у вигляді боргової розписки, наступного змісту: «..Я [PERSON] , [NUMBER], [ADDRESS] , взял у [PERSON] 250000 (двести п`ятдесят тисяч долларов США) $. Обв`язуюсь вернуть по первому требованию. м. Киев [PERSON] ». У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013р. у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014р. у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017р. у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020р. у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020р. у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021р. у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013р. у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014р. у справі № 6-79цс14. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Надаючи оцінку наведеній вище розписці з урахуванням наведених норм матеріального права та висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах суд вважає доведеним факт укладання між сторонами договору позики, у вигляді боргової розписки. За змістом ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що 21 листопада 2022р. позивачем було надіслано відповідачу лист-вимогу, в якій позивач запропонував відповідачу протягом десяти календарних днів, з моменту направлення цієї вимоги повернути позивачу 250000,0 дол. США (а.с. 9-22 т. 1). В судовому засіданні представник позивача зазначала, що після звернення позивача до суду з вказаним позовом, відповідачем було частково повернуто суму позики, а саме: 18 січня 2023р. - 15296,0 дол. США; 23 лютого 2024р. - 10000,0 дол. США. Протягом всього часу розгляду справи в суді, зазначені факти часткової сплати стороною відповідача суми позику, на виконання укладеного між сторонами договору позики від 07 травня 2020р. спростовані не були. Протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено даних, які б свідчили про повернення відповідачем всіє всієї суми заборгованості за укладеним між сторонами договором позики від 07 травня 2020р. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики у розмірі 224704,0 дол. США. Доводи сторони відповідача, наведені стороною у відзиві на позов, не знайшли свого підтвердження протягом всього часу розгляду справи в суді, і не були підтверджені належними і допустимими доказами. Разом з тим, дії відповідача, після звернення позивача до суду з вказаним позовом, свідчать про дійсність укладеного між сторонами договору позики від 07 травня 2020р. та не виконання відповідачем своїх зобов`язань, як позичальника перед позивачем , в повному обсязі. Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 22 листопада 2022р. по 15 січня 2023р., виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України - 25,0 %, у розмірі 16621,94 дол. США, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Однак, згідно із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017р. у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. З урахуванням, правових позицій Верховного Суду, суд приходить до висновку про те, що у спірних правовідносинах не можуть бути нараховані та стягнуті з відповідача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, у зв`язку із чим позов, в цій частині не підлягає задоволенню. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь 3,0 % річних у розмірі 997,0 дол. США, за період часу з 22 листопада 2022р. по 15 січня 2023р., з наступних підстав. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019р. у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що у ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13420,0 грн.

Outcome: partial