Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним кредитний договір № 1040-3250-2034-4199 від 04.03.2025 року, укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «ФК «Бест Фінанс», мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] у зв`язку із втратою доступу до свого мобільного телефону і подальшими безуспішними спробами увійти систему, дізнався, що на його ім`я було оформлено споживчий кредит у ТОВ «ФК «Бест Фінанс» на суму 10 000,00 грн. У період часу з 22.02.2025 року невідома особа невідомим способом незаконно здійснила пере випуск сім-картки позивача та, отримавши доступ до фінансових відомостей останнього, з використанням електронно-обчислювальної техніки, незаконно здійснила оформлення грошових позик у фінансових компаніях на загальну суму 119 120,00 грн., якими заволоділа, у зв`язку з чим на підставі заяви сестри позивача [PERSON] було відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12025141440000067 від 07.03.2025 року. При цьому, позивач не розголошував третім особам інформацію про номери карткових рахунків, пін-коди та іншу конфіденційну інформацію, картка не була загубленою, доступу до неї треті особи не мали. Позивачем було встановлено, що невідома особа, невідомим способом зламала та незаконно отримала технічний доступ до електронної пошти позивача, здійснила пере випуску 26.02.2025 року сім-картки позивача та було змінено номер телефону позивача. Таким чином, кредитний договір особисто позивачем не укладався, будь-які договори він не підписував, кредитних коштів не отримував, тому позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 1040-3250-2034-4199 від 04.03.2025 року, укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «ФК «Бест Фінанс». 24.04.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бест Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним, та постановлено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. Представником відповідача ТОВ «ФК «Бест Фінанс» Камінським А.В. до суду надано письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до яког представник проти позову заперечив в повному обсязі, вказуючи на те, що перед укладенням спірного Договору було здійснено електронну ідентифікацію позивача [PERSON] для входу в особистий кабінет та був використаний спосіб ідентифікації та верифікації клієнта, з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовим актом НБУ з питань здійснення установами фінансового моніторингу: отримання через Систему BankID НБУ ідентифікаційних даних. Видача кредиту позивачу за договором проводилася шляхом перерахування грошових коштів на рахунок, вказаних згідно інформації Системи BankID, відкритий банком АТ «ПУМБ» та належить клієнту [PERSON] , 1998 року народження. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 04.03.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бест Фінанс» та [PERSON] укладено електронний кредитний договір № 1040-3250-2034-4199 із застосуванням електронного ідентифікатора 42А72, на суму 10 000,00 грн., строком на 70 днів. (а.с. 23-30) Згідно п. 4.1 кредитного договору, видача (надання) Товариством кредиту клієнту за цим Договором проводиться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок клієнта, операції за яким можуть здійснюватися з використанням реквізитів платіжної картки № [NUMBER] , реквізити якої зазначені клієнтом у особистому кабінеті, та, яка визначена клієнтом у якості основної платіжної картки. 07.03.2025 року на підставі заяви сестри позивача [PERSON] було відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12025141440000067 від 07.03.2025 року та згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.03.2025 року, 26.02.2025 року невідома особа, невідомим способом, незаконно здійснила перевипуск сім-картки «Київстар» із зазначеним абонентським номером брата [PERSON] , яку в подальшому використовували для незаконних дій та заволодіння грошовими коштами в розмірі 1 200 USDT. (а.с. 14-16) Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи Кредитний звіт станом на 21.03.2025 року із зазначенням фінансових зобов`язань [PERSON] (а.с. 17) Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У частині другій статті 639 Цивільного кодексу України зазначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що спірний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». При цьому позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, здійснивши електронний підпис договору за допомогою одноразового ідентифікатора. Ідентифікація позивача в інформаційно-телекомунікаційних системах відповідача здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням його особистих даних, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, місця реєстрації та проживання, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що всі ці дії вчинені від імені позивача невстановленими особами внаслідок шахрайських дій, матеріали справи не містять. Таким чином, установивши, що оскаржуваний кредитний договір укладений з дотриманням вимог закону й позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бест Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed