Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Шипілова О.В., звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22 січня 2020 року позивач та відповідач уклали кредитний договір КВ-00014/01-20/2609 щодо надання фінансового кредиту у формі кредитної лінії з лімітом у сумі 128205 грн., який 17.07.2020, 24.05.2021 та 04.10.2022 збільшувався аж до 350000 грн. шляхом укладення додаткових договорів. Також з метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 22.01.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим номером 338. 24.05.2023 між позивачем та відповідачем була укладена третейська угода. Вважає, що вказана третейська угода є недійсною, оскільки вона укладена з порушенням вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди». А саме, позивачу не було надано на ознайомлення Регламент Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», який не є частиною спірної угоди. Всупереч ч. 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», угода не містить відомості про предмет спору, для вирішення якого сторони можуть звернутися до третейського суду. Крім того, в спірній угоді не зазначено право позивача, як сторони угоди, вільно призначати чи обирати третейських суддів, що суперечить ст. 14 Закону України «Про третейські суди». В той же час, саме відсутність згоди позивача на визначення третейського судді та відсутність Регламенту третейського суду, як невід`ємної частини третейської угоди, узгодженої сторонами, призвело і до незаконного рішення Постійного діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 08.06.2023 у справі № 2505-23/03 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором та штрафу за іпотечним договором, про яке позивач не була обізнана та третейський суд не повідомляв її про наявність такої справи. Просить суд визнати недійсною третейську угоду від 24.05.2021, укладену між [PERSON] та Кредитною спілкою «ЗАРАЗ»; судові витрати стягнути із відповідача на користь позивача. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 29 січня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 32-33). Відповідачу наданий строк для надання відзиву. В підготовчому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. В підготовчому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 3 червня 2024 року закрито підготовче провадження справу призначено до розгляду по суті (а.с. 52). В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог Закону. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності та за відсутності позивача (а.с. 131-132). Представник відповідача подав письмові пояснення щодо позовної заяви (а.с. 60-63) та додаткові пояснення (а.с. 126-127), в яких просить справу розглядати без його участі та без участі відповідача, а також в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що укладаючи третейську угоду, [PERSON] своїм підписом добровільно погодила її умови, зокрема і своє волевиявлення про передачу на розгляд Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» усіх спорів, що виникають між сторонами на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах. Зазначена угода підписана обома сторонами, набрала чинності та є дійсною. Спірна угода, предметом якої є не лише конкретний спір, що існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому, не суперечить приписам Закону України «Про третейські суди». Крім того, просив суд врахувати положення ч. 2 ст. 21 ЦПК України, відповідно до якої, будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності. На думку відповідача, укладаючи договір із певними погодженими умовами, а в подальшому ставлячи перед судом питання про визнання певних умов несправедливими та їх незастосування або застосування з відхиленням на користь позивача, є порушенням позивачем принципу добросовісності, що суперечить положенням ст. 3, 13 ЦК України. Крім того, вимога про визнання третейської угоди недійсною та/або нечинною, невиконуваною ніколи не може бути (єдиним) предметом позову, а по суті є спором між сторонами щодо юрисдикційної належності цього спору, а отже, така позовна вимога не підлягає розгляду в загальних судах. Щодо витрат на правову допомогу, то в разі задоволення позову, просить зменшити її розмір та стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 січня 2020 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «Зараз» був укладений кредитний договір № КВ-00014/01-20/2609, відповідно до умов якого Кредитодавець (Кредитна спілка «Зараз») надає Позичальнику ( [PERSON] ) фінансовий кредит, у формі кредитної лінії з лімітом у сумі 128205 грн., в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених договором (а.с. 21-23), а також додаткова угода № 1 від 22.01.2020 до даного кредитного договору (а.с. 79). 22.01.2020 між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець ( [PERSON] ) передає в іпотеку іпотекодержателю (Кредитна спілка «Зараз»), у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за кредитним договором № КВ-00014/01-20/2609 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 22.01.2020, з будь-якими наступними змінами до нього щодо своєчасного повернення фінансового кредиту у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 128205 грн., щомісячної сплати процентів за користування кредитом, відповідно до передбаченої кредитним договором відсоткової ставки та взаємопогодженого сторонами механізму зміни відсоткової ставки (у разі наявності підстав його застосування), сплати комісій, пені та штрафу у випадках та розмірах, передбачених кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, наступне нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] , має наступний опис: кількість кімнат - дві, загальна площа 62,7 кв.м., житлова площа 32,4 кв.м. (а.с. 24-25). В подальшому, до кредитного договору № КВ-00014/01-20/2609 від 22.01.2020 між сторонами були укладені додаткові договори від 15.07.2020 від 24.05.2021, від 28.01.2022, від 04.10.2022, в частині збільшення кредитного ліміту та зміни строку кредитування та графіку розрахунку (а.с. 83, 85-86, 87, 89-90, 92-93, 94, 96). А також внесені зміни до договору іпотеки в частині ліміту кредитної лінії та заставної вартості предмету іпотеки (а.с. 84, 88, 95). 24.05.2021 між [PERSON] та відповідачем укладено третейську угоду (а.с. 26). Відповідно до п. 1 третейської угоди, спори щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішуються Постійно діючим третейським судом при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту третейського суду та законодавства України. Відповідно до п. 3 Третейської угоди при вирішенні спору сторони користуються рівними процесуальними правами та несуть обов`язки, передбачені законодавством та регламентом Третейського суду. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). У статті 2 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечностей третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами або міститься у проспекті цінних паперів (рішенні про емісію цінних паперів), що передбачає призначення адміністратора за випуском облігацій, чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладення угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2021 року у справі № 904/4890/20, третейське застереження є власним волевиявленням сторін договору і не може розцінюватися як встановлення обмеження їх прав. Наявність дійсного третейського застереження та обов`язковість звернення до третейського суду за наявності волі на розгляд справи третейським судом, не є обмеженням прав позивача, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України. Ухилення від виконання положень пункту договору про розгляд спору в третейському суді, має розглядатися як дії, що суперечать самій ідеї Закону України «Про третейські суди», яка полягає у гарантуванні у такому випадку учасникам господарських відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення спору альтернативним шляхом (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 904/67/21). Таким чином, укладення сторонами третейської угоди є не відмовою від можливого звернення до суду, а обранням сторонами договору третейського вирішення можливого спору (спорів) як особливої форми захисту, як це зазначено в ст. 3 Закону України «Про третейські суди», завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 910/8961/17, від 28 січня 2021 року у справі № 01/19-2020, у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 824/77/22, третейська угода, предметом якої є не лише конкретний спір, що існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому, не суперечить приписам Закону України «Про третейські суди». Як вбачається з матеріалів справи, 24.05.2021 між [PERSON] та відповідачем укладено Третейську угоду, в пункті 1 якої сторони погодили, що спори щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішується Постійно діючим третейським судом при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту третейського суду та законодавства України. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Укладаючи третейську угоду, [PERSON] своїм підписом добровільно погодила її умови, зокрема і своє волевиявлення на передачу на розгляд Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» усіх спорів, що виникають між сторонами на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства. Зазначена угода підписана обома сторонами. З наведеного слідує, що зміст третейської угоди свідчить про те, що сторонами було погоджено передачу на розгляд саме Постійно діючому Третейському суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» всіх спорів (крім непідвідомчих), а отже, й у тому числі спорів про стягнення заборгованості за кредитним договором, що виник між ними на підставі укладеного правочину, оскільки такі виключення в третейській угоді відсутні. За таких обставин суд вважає, що умови третейської угоди є чіткими та не можуть бути витлумачені неоднозначно. У третейській угоді сторони добровільно погодили орган, який є компетентним при вирішенні цивільних спорів між ними. Посилання позивача в позові на те, що при підписанні договору вона не була ознайомлена з регламентом Постійно діючого Третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», не впливають на чинність третейської угоди. Обов`язку кредитної спілки додати до третейської угоди відповідний регламент, так само як обов`язку надати його позивачу, ні Законом України «Про третейські суди», ні самою третейською угодою не передбачено. Доступ до тексту регламенту Постійно діючого Третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» є відкритим. Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 915/109/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 331/38/19 про визнання недійсною третейської угоди, «дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій не врахували тієї обставини, що у третейському застереженні сторони добровільно погодили орган, який є компетентним при вирішенні цивільних спорів між ними. Посилання позивачки на те, що при підписанні договору вона не була ознайомлена з регламентом Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, не впливають на чинність третейської угоди. Обов`язку банку додати до договору поруки (який містив третейське застереження) відповідний регламент, так само як обов`язку надати його позивачці, ні Законом України «Про третейські суди», ані самим договором поруки не передбачено. Доступ до тексту регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків є відкритим. До того ж сторони договору поруки погодили, що спори між ними підлягають розгляду на підставі чинного регламенту третейського суду.» Як вбачається з пояснень представника Кредитної спілки «Зараз» щодо позовної заяви [PERSON] , представник відповідача зазначає, що перед укладенням спірної угоди сторони були ознайомлені зі свідоцтвом про реєстрацію Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», Положенням та списком суддів вказаного Постійно діючого третейського суду, а також його Регламентом. Зазначена інформація перебуває у загальновідкритому доступів мережі інтернет та відкрита будь-якій особі (https://sites.google.com/view/bona-dea-ua). Як вбачається зі змісту Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», розміщеного на вказаному сайті та відкритому для загального доступу, копія якого надана відповідачем, Третейський суд розглядає спори за наявністю третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди між сторонами про передачу на його вирішення конкретного спору, визначених категорій або всіх спорів, що виникли або можуть виникнути між сторонами у зв`язку з будь-яким правовідношенням незалежно від того, мало воно чи ні договірний характер. Відповідно до частин 1-2 статті 9 Регламенту, третейський суд приймає до розгляду спори за наявності письмової третейської угоди, укладеної між сторонами, про передачу до третейського суду всіх або окремих спорів, що виникають або можуть виникнути між сторонами в зв`язку з будь якими конкретними правовідносинами, незалежно від того носять вони договірний характер чи ні. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Згідно з ч. 5 статті 9 Регламенту, якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до Третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на Третейський суд, Регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди Регламенту Третейського суду застосовуються положення Регламенту. З огляду на викладене, доводи позивача про те, що Регламент третейського суду не був наданий їй для підпису при підписанні третейської угоди, суд відхиляє, оскільки зазначені обставини не впливають на чинність третейського угоди та не є підставою для визнання її недійсною. Доводи позивача про те, що в порушення ч. 1, 2 ст. 14 Закону України «Про третейські суди» в спірній угоді не вказано про право позивача як сторони угоди вільно призначати чи обирати третейських суддів, також відхиляються судом, оскільки третейська угода є недійсною у разі порушення правил, визначених статтею 12 Закону України «Про третейські суди» - «Види і форма третейської угоди», а не статтею 14 «Призначення чи обрання третейського суду та третейських суддів». Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про третейські суди», сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів. Відповідно до статті 13 Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», підписання третейської угоди, навіть без прямого зазначення, свідчить про те, що сторони доручають Голові Третейського суду самостійно призначити для розгляду справи третейських суддів зі списку. Також суд враховує положення частини другої статті 21 ЦПК України, відповідно до якого будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності. Відповідачем до письмових пояснень також додано копію третейської угоди, укладеної сторонами 04.10.2022, проте, суд не бере її до уваги, оскільки вона не є предметом спору. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed