Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 29.01.2025 до Бахмацького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі Позивач) до [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики, яка мотивована тим, що згідно з договором позики від 16.12.2021 Позивач надав Відповідачу грошову позику в сумі 217568.00 грн., що еквівалентно 8000 доларів США (за курсом станом на 16.12.2021), яку останній зобов`язався повернути до 31.12.2024. Однак, на момент звернення до суду Відповідач свої зобов`язання не виконав, тому Позивач просив стягнути з нього борг в сумі 8000 доларів США, що на дату звернення до суду еквівалентно 335360.00 грн., разом із судовими витратами. Відповідно до ухвали суду від 30.01.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 19.02.2025. 19.02.2025 підготовче засідання було відкладено до 05.03.2025 у зв`язку з неявкою у судове засідання Відповідача та його представника та надходженням від представника Відповідача заяви про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з неотриманням Відповідачем копії позовної заяви з доданими до неї документами. 05.03.2025 підготовче засідання було відкладено до 24.03.2025 у зв`язку з неотриманням Позивачем та його представником відзиву на позов. 24.03.2025 підготовче засідання було відкладено до 22.04.2025 за клопотанням представника Позивача у зв`язку з його неможливістю з`явитися до суду. 22.04.2025 підготовче провадження було закрито і справу призначено до судового розгляду по суті на 19.05.2025. Представник Позивача, який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов підтримав з урахуванням позиції, яка викладена ним у відповіді на відзив, у якій він, окрім іншого, зазначив, що після відкриття провадження між сторонами було узгоджено суму боргу, у зв`язку з чим просив стягнути з Відповідача на користь Позивача не 8000.00 доларів США, а 3150 доларів США та судові витрати. Представник Відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, підтримав відзив на позов, доводи якого зводяться до того, що суму позики Відповідач погасив повністю. Зокрема, 22.07.2023 він перерахував на рахунок Позивача 10050.00 грн. та 21.08.2024 20000.00 грн.; а під час листування у мобільному застосунку Позивач на питання Відповідача про суму залишку боргу відповів, що залишок становить 3150 доларів США. Витрати Позивача на правничу допомогу вважає завищеними, просив їх зменшити. Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням зменшення суми боргу, яку представник Позивача просив стягнути з Відповідача, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 16.12.2021 між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловолом С.М., згідно з яким позикодавець [PERSON] передав у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти у сумі 217568.00 грн., що є еквівалентом в розмірі 8000.00 доларів США (за комерційним курсом на 16.12.2021), а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму у строк до 31.12.2024 (а.с.16-17, 99). Виходячи з п.2 вищевказаного договору, грошові кошти, які є предметом цього договору передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору (а.с.16, 99). 14.01.2025 представником Позивача на адресу Відповідача була направлена претензія №14-01/25 з вимогою у строк протягом 5 днів з моменту її отримання сплатити заборгованість в сумі 8000.00 доларів США (а.с.18-23). З виписки з банківського рахунку, яка додана представником Відповідача до відзиву вбачається, що з картки [NUMBER] на рахунок [PERSON] 22.07.2023 було перераховано 10050.00 грн. та 21.08.2024 20000.00 грн. (а.с.59-60). З роздруківки листування у мережі Телеграм, яка надана представником Відповідача і датована 5 лютого вбачається, що [PERSON] на питання співрозмовника про залишок боргу, переслав повідомлення [PERSON] з умовами досудового врегулювання; вказав, що залишок становить 3150 доларів і надав розрахунковий рахунок (а.с.61). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зважаючи на вказане, у судовому засіданні доведено факт одержання Відповідачем позики від Позивача, що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики грошових коштів. При цьому, вимог про визнання недійсним вказаного договору, у тому числі і з підстав вчинення насильства, погроз, обману, внаслідок помилки, чи з будь-яких інших підстав Відповідач до Позивача не пред`являв. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Відповідно до ст.ст.12-13 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями особи, поданим у відповідності до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Як було встановлено у судовому засіданні, Відповідач отримав у позику від Позивача грошові кошти, які зобов`язався повернути до 31.12.2024, проте на день розгляду справи позичені кошти повністю не повернув і доказів у підтвердження повного виконання взятих на себе зобов`язань суду не надав. Виходячи з встановлених судом обставин справи, сума боргу, яка не повернута Відповідачем і яку представник Позивача просить стягнути у судовому порядку становить 3150 доларів США. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. У зв`язку\~із задоволенням\~позову,\~з урахуванням\~зменшення суми\~боргу,\~яку представник\~Позивача просив\~остаточно стягнути\~ 3150\~доларів США,\~що на\~дату розгляду\~справи еквівалентно\~130719.65\~грн.,\~з Відповідача\~на користь\~Позивача,\~у відповідності\~до положень\~ст.141\~ЦПК України,\~підлягає відшкодуванню\~у рахунок\~сплаченого судового\~збору 1307.20 грн. Що стосується витрат Позивача на правничу допомогу, то суд звертає увагу на наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України,\~ інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат і підлягають розподілу. Представником Позивача на підтвердження понесених Позивачем витрат на правничу допомогу суду надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги №09-01/25 від 09.01.2025 з додатком №1, у якому встановлено фіксовану суму вартості послуг 40000.00 грн., платіжну інструкцію №М236-7ЕМЕ-КРЗХ-80 НТ від 10.01.2025 про сплату [PERSON] 20000.00 грн. згідно з договором про надання правової (правничої) допомоги від 09.01.2025, копію ордера та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю адвоката Свінцова С.В. (а.с.24-29). У свою чергу представник Відповідача витрати Позивача на правничу допомогу вважає завищеними та у судовому засіданні просив суд зменшити суму судових витрат, які підлягають відшкодуванню. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до статті 26 Закону №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону №5076-VI). Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Частинами першою та другою статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Такий правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). У даній справі гонорар адвоката визначений у додатку до договору і становить фіксовану суму 40000.00 грн. На даний час Позивачем сплачено 20000.00 грн. Разом з тим, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката та конкретні обставини справи, беручи до уваги, що справа не є складною і збір та аналіз доказів для підготовки та складання позовної заяви та ознайомлення із суттю правових питань у даному випадку не вимагає значного часу, оскільки судова практика щодо стягнення заборгованості за договорами позики є усталеною, враховуючи обсяг позовної заяви, який з додатками становить 31 аркуш, беручи до уваги відповідне клопотання представника Відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню Позивачу до 4000.00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved