Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

04.02.2025 року позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 155» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов обґрунтовано тим, що 01.11.2017 року нею було укладено трудовий договір № 1/155 з ОСББ «Чарівна 155», на підставі якого її було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду голови правління з посадовим окладом згідно штатного розпису, строком на п`ять років. За виконання обов`язків, передбачених посадовою інструкцією позивачу встановлювався посадовий оклад 7950,32 грн. на місяць. 24.06.2021 загальними зборами Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 155» було прийнято рішення про припинення повноважень чинного правління, у складі якого була позивач, та ревізійної комісії, обрано новий склад правління. 31.08.2021 року за підписом нового голови правління Богдан О.В. видано наказ (розпорядження) № 1-0000008 про припинення трудового договору з позивачем, підставою для якого було рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 155», оформлене протоколом № 1/21 від 24.06.2021. Під час звільнення відповідач не провів повний розрахунок з позивачем, не виплатив їй заробітну плату за серпень 2021 року, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки та 25 мінімальних зарплат відповідно до умов трудового договору. У зв`язку з вище переліченим [PERSON] неодноразово зверталася до суду. Так, рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.04.2023 року у справі № 908/2197/22 позов задоволено частково. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.09.2023 рішення Господарського суду Запорізької області та додаткове рішення скасовані, провадження у справі закрито з підстав порушення юрисдикції господарських судів. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2024 та додатковим рішенням цього ж суду від 16.09.2024 у справі № 908/2197/22 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 155» компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 17340,16 грн., а також заборгованість по заробітній платі за серпень 2021 року в розмірі 6000 гривень. Присуджені судом у справі № 908/2197/22 суми були виплачені позивачу лише примусово після відкриття виконавчого провадження № 76185392, підтвердженням чого є постанова від 07.10.2024 про закінчення виконавчого провадження. Таким чином частковий розрахунок з позивачем відбувся 08.10.2024. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2024 про стягнення з ОСББ «Чарівна 155» заробітної плати на користь [PERSON] у розмірі 6000 гривень на теперішній час ще не виконано. Відповідач добровільно не виконує рішення суду. Враховуючи порушення строків розрахунків при звільненні, встановлене рішенням суду у справі № 908/2197/22, необхідність звернення до суду, значний розмір простроченої заборгованості 23\~340,16 грн. (17340,16 грн. та 6000,00 грн.) тривалий період прострочення, що склав загалом 1104 дні (з 01.09.2021 по 07.10.2024) позивач вважає, що відповідач має понести відповідальність та компенсувати вказане вище, виплативши позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Отже, виходячи з довідок ОК-5, ОК-7, заробітна плата [PERSON] становила: у червні 2021 року 4830,00 грн. (6000,00 грн. 1170,00 грн. (19,5% податки)); у липні 2021 року така ж сума 4830,00 грн. Всього: 4830,00 гр. + 9660,00 грн. : 42 робочі дні (20 р.д. у червні, 22 р.н. у липні 2021 року) = 230,00 грн. середньоденна зарплата. Період з 01.09.2021 року (перший день після звільнення) по 07.10.2024р. (час закінчення виконавчого провадження) є періодом порушення обов`язку ОСББ «Чарівна 155» щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 17\~340,16 грн., а також заробітної плати за серпень 2021 року у розмірі 6000,00 грн. Всього кількість днів порушення відповідачем обов`язку щодо виплати всіх належних позивачу сум складає 1104 дні. На час звільнення, 31.08.2021 року стаття 117 КЗпП країни діяла в редакції, яка не передбачала обмеження у нарахуванні середнього заробітку шістьома місяцями. Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати за порушення строків виплати при звільненні [PERSON] складає: 230,00 грн. х 1104 дні = 253\~920,00 грн. Однак, з урахуванням законодавчого обмеження у шість місяців, позивач здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з 01.09.2021 року по 01.02.2022 року, що дорівнює 107 робочим дням. Таким чином компенсація заробітної плати за вказаний період дорівнює 24\~610,00 грн. (107 х 230). Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24\~610,00 грн., а також стягнути судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк позивачу для усунення недоліків. 27.02.2025 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою судді від 05.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено без виклику сторін. 26.03.2025 року представник відповідача Об`єднання співвласників Чарівна 155 Аксьонова С.В. не погодившись із позовом, надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому у позивача відсутнє право вимоги з позовом про стягнення середнього заробітку відповідно до приписів статті 117 КЗпП України у зв`язку з пропуском тримісячного терміну з дня звільнення, звернення до суду, з клопотанням про поновлення строку звернення до суду позивач не зверталась. Також, представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн., яка є неспівмірною зі складністю справи та не підтвердженою належними доказами, про що подала клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. З урахуванням вищезазначеного просила відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6500 грн. 03.04.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказує, що строк звернення до суду з відповідними вимогами не пропущений з огляду на те, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами у зв`язку зі звільненням (01.09.2021) та невиплатою всіх належних позивачу сум діяла редакція статті 233 КЗпП України (від 14.08.2021), яка не обмежувала позивачів жодним строком для звернення до суду з підстав порушення роботодавцем законодавства про оплату праці. Також, під час дії карантину у зв`язку із COVID-19 відповідно до глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП строки, визначені статтею 233 цього Кодексу продовжувалися на строк дії такого карантину, який був скасований з 01.07.2023. Крім того, позивач зазначає, що оскільки не отримувала від ОСББ «Чарівна 155» письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні в порядку ст. 116 КЗпП України, то вважає таким письмове повідомленням судове рішення, в якому було вирішено спір про розмір невиплачених при звільненні сум, зокрема постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2024, з якої повинен починати свій перебіг тримісячний строк. Також, 03.04.2025 позивач надала заяву про долучення до матеріалів справи доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. [PERSON] з 01.11.2017 року була прийнята на роботу за сумісництвом в Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 155» на посаду голови правління з посадовим окладом згідно штатного розпису. Позивач діяла на підставі трудового договору № 1/155, який був укладений строком на п`ять років. За виконання обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, позивачу було встановлено посадовий оклад 7950,32 грн. 24.06.2021 року проведено загальні збори Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 155», за результатами яких прийнято рішення про припинення повноважень чинного правління, у складі якого було позивач, та ревізійної комісії, крім того обрано новий склад правління, головою якого стала [PERSON] 31.08.2021 року за підписом нового голови правління [PERSON] видано наказ (розпорядження) № 1-0000008 про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] . Підставою для того було рішення загальних зборів співвласників ОСББ «Чарівна 155», оформлене протоколом № 1/21 від 24.06.2021. Отже, з 01.09.2021 року [PERSON] була звільнена, однак під час звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, не виплатив їй заробітну плату за серпень 2021 року, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки та 25 мінімальних зарплат відповідно до умов трудового договору. Такі дії відповідача позивач оскаржувала в судовому порядку. Так, зокрема, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2024 та додатковим рішенням цього ж суду від 16.09.2024 року у справі 908/2197/22 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 155» компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 17340,16 грн., а також заборгованості по заробітній платі за серпень2021 року в розмірі 6000 грн. Під час нового розгляду справи в Шевченківському районному суді м. Запоріжжя 29.01.2024 позивачем була подана заява про зміну предмета позову шляхом доповнення його новою вимогою про стягнення на підставі ст. 117 КЗпП середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 01.09.2021 по день ухвалення рішення. Однак, судовими рішеннями у справ 908/2197/22 вказана вимога розглянута не була. Постановою Запорізького апеляційного суду від 20.11.2024 (справа 908/2197/22) апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2024 у цій справі в оскаржуваній частині змінено, викладено його мотивувальну частину в цій редакції постанови Запорізького апеляційного суду. Також, роз`яснено [PERSON] , що вона не позбавлена можливості звернутися до суду із самостійним позовом про стягнення з ОСББ відповідних сум. Присуджені судом у справі № 908/2197/22 суми були виплачені позивачу лише примусово після відкриття виконавчого провадження № 76185392, що підтверджується постановою від 07.10.2024 про закінчення виконавчого провадження. Таким чином частковий розрахунок з позивачем відбувся 08.10.2024. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2024 про стягнення з ОСББ «Чарівна 155» заробітної плати на користь [PERSON] в розмірі 6000 гривень ще не виконано відповідачем. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі М 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас, невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Законом №2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку,але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року. Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17. Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. У справі, що розглядається, спірний період тривав з 01.09.2021 року (наступний день за датою звільнення [PERSON] ) по 07.10.2024 року (частковий розрахунок з позивачем на підставі рішення суду). Тобто, спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року. Водночас для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 КЗпП України, необхідно насамперед установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні. Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення. Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 01 вересня 2021 року - дата звільнення позивача. За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності закону Законом №2352-ІХ. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023 у справі № 638/6855/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого положення статей 116, 117 КЗпП України мають застосовуватись в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Таких висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у справі №140/16184/23. Аналізуючи правове регулювання, що діяло у зазначені періоди, Верховний Суд дійшов висновку, що за таких обставин, у питанні щодо обчислення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у період до 19 липня 2022 року необхідно застосовувати приписи статті 117 КЗпП Україниу редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року і не передбачала строкових обмежень, а тому має бути застосований принцип співмірності, окреслений у наведеній практиці Верховного Суду. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] з роботи, 01.09.2021, ОСББ «Чарівна 155» не здійснило із позивачем повного розрахунку. Заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу на виконання рішення суду у справі № 908/2197/22, лише 08.10.204. При цьому, в рішенні суду від 19.08.2024 не було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2024 про стягнення з ОСББ «Чарівна 155» заробітної плати на користь [PERSON] в розмірі 6000 гривень ще не виконане відповідачем, на даний час відкрито виконавче провадження. Розрахунок середньої заробітної плати для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснено позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (з наступними змінами та доповненнями). Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Виходячи з довідок ОК-5, ОК-7, заробітна плата [PERSON] становила: -у червні 2021 року 4830,00 грн. (6000,00 грн. 1170,00 грн. (19,5% податки)); -у липні 2021 року така ж сума 4830,00 грн. Всього: 4830,00 грн. + 4830,00 грн. = 966,00 грн.: 42 робочі дні (20 р.д. у червні, 22 р.д. у липні 2021) = 230,00 грн. середньоденна заробітна плата. Період з 01.09.2021 (перший день після звільнення) по 07.10.2024 (час закінчення виконавчого провадження) є періодом порушення обов`язку ОСББ «Чарівна 155» щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 17\~340,16 грн., а також заробітної плати за серпень 2021 року в розмірі 6000 гривень. Всього кількість днів порушення відповідачем обов`язку щодо виплати всіх належних позивачу сум складає 1104 дні. Розрахунок середньої заробітної плати за порушення строків виплати при звільненні [PERSON] складає: 230,00 грн. х 1104 дні = 253\~920,00 грн. Водночас, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців за період з 01.09.2021 по 01.02.2022, що дорівнює 107 робочим дням та становить 24 610,00 грн. Суд звертає увагу, що вказаний розрахунок здійснено відповідно до вищезазначеного Порядку та не спростовано відповідачем протягом розгляду справи в суді. У своїй Постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Однак, враховуючи ст. 117 КЗпП України зі змінами від 01.07.2022, чинною на дату звернення позивача з цим позовом, якою передбачена виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2021 по 01.02.2022 у розмірі 24\~610,00 грн. (107 робочих днів х 230,00 грн.), тобто в межах шести місяців. При цьому з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Приймаючи рішення по вимозі позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу, суд виходить з такого. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Компенсація таких витрат здійснюється з дотриманням загальних правил відшкодування витрат на правничу допомогу, зокрема щодо надання одній із сторін права заявити клопотання про зменшення їх розміру, якщо вона вважає їх неспівмірними (частина п`ята статті 137 ЦПК України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат, понесених на правову допомогу, позивачем до заяви про долучення доказів додано: Договір про надання правової (правничої) допомоги від 20.01.2025, укладений між [PERSON] та адвокатом Кузнєцовою А.С.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 984; акт приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 20.01.2025, в якому вказано, що послуги за вказаним договором складаються з: складання позовної заяви 3000 грн., складання заяви про усунення недоліків 1000 грн., складання відповіді на відзив 2000 грн., складання клопотання про доручення доказів понесених позивачем правничих витрат 1000 грн., всього 7000 гривень; платіжна інструкція від 27.03.2025 про переказ власних коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] на суму 2000 грн. Відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому зазначено, що зазначений розмір витрат на надання правової допомоги є завищеним та неспівмірним зі складністю справи та тією сумою, яка заявлена до стягнення, з чим погоджується і суд. Так, заява про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку адвокатом витрачено три години, є типовою, справа нескладною, а наведений у розрахунку перелік послуг, їх обсяг, свідчать про те, що характер та обсяг виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Отже, встановивши, що визначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 7 000 грн. є завищеним і не відповідає критеріям реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру правничої допомоги до 3000 грн. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останньою і документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved