Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕУ ЕНЕРГО" про визнання припиненими трудових відносин. Позов мотивовано тим, що позивач був прийнятий на роботу за сумісництвом в Товариство з обмеженою відповідальністю «АЕУ ЕНЕРГО» на посаді інженера з технічної діагностики. З огляду на періодичну затримку у виплаті належної позивачу заробітної плати, останнім було прийнято рішення про звільнення, про що позивач за допомогою засобів поштового зв`язку відправив на поштову адресу відповідача заяву про звільнення його з займаної посади - інженера з технічної діагностики за власним бажанням з 09 жовтня 2024 року, відповідно до ст. 38 КЗпП України, та здійснити повний розрахунок по заробітній платі, включаючи виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, як передбачено ст. 47 КЗпП України. Однак, вищевказане поштові відправлення повернулось позивачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення. 09 січня 2025 року Господарським судом Вінницької області по справі № 902/1183/24 ухвалив рішення по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «АЕУ ЕНЕРГО» про визнання позивачки звільненої з посади директора, яким вирішено припинити трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «АЕУ ЕНЕРГО» у зв`язку зі звільненням з посади директора на підставі ст. 39 КЗпП України. Позивач зазначає, що доклав максимальну кількість зусиль, щоб урегулювати це питання в позасудовому порядку, однак, враховуючи те, що директор товариства також здійснювала припинення трудових відносин в судовому порядку, та враховуючи те, що іншого директора призначено не було, позивач змушений звернутись до суду з метою захисту своїх порушених прав. Ухвалою суду від 12.03.2025 року вищевказану цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадженну у справі. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Пунько І. В., в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі за обставин, викладених в позовній заяві та просили суд їх задовольнити, не заперечували щодо можливості заочного розгляду даної справи. Представник відповідача ТОВ "АЕУ ЕНЕРГО" в судове засідання повтороно не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив. Про час, день та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, повідомлення на електронну адресу відповідача та через оголошення на офіційному сайті Судової влади. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням вимог статей\~223,\~280 ЦПК України\~суд провів заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] , був прийнятий на роботу за сумісництвом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЕУ ЕНЕРГО» на посаду інженера з технічної діагностики, що підтверджується Відомістю з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків та інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. З огляду на періодичну затримку у виплаті належної позивачу заробітної плати, останнім було прийнято рішення про звільнення. 25.09.2024 року позивач за допомогою засобів поштового зв`язку, відправив на поштову адресу відповідача заяву про звільнення його із займаної посади інженера з технічної діагностики за власним бажанням з 09 жовтня 2024 року відповідно до ст. 38 КЗпП України, та здійснити повний розрахунок по заробітній платі, включаючи виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, як передбачено ст. 47 КЗпП України, що підтверджується описом вкладення №2105000117505. Дане поштове відправлення повернулось позивачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання поштового відправлення. Як встановлено судом, 09 січня 2025 року Господарським судом Вінницької області по справі № 902/1183/24 ухвалено рішення по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «АЕУ ЕНЕРГО» про визнання позивачки звільненої з посади директора, яким вирішено припинити трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «АЕУ ЕНЕРГО», у зв`язку зі звільненням з посади директора на підставі ст. 39 КЗпП України. З вищевикладеного вбачається, що позивач доклав максимальну кількість зусиль, щоб урегулювати це питання в позасудовому порядку, однак враховуючи те, що директор товариства також здійснювала припинення трудових відносин в судовому порядку, та враховуючи те, що іншого директора призначено не було, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. В українському законодавстві робота за сумісництвом визначається як виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи (ч. 1 ст. 102-1\~Кодексу законів про працю України\~(далі - "КЗпП України"). З наведеного слідує, що крім основного трудового договору, за своїм бажанням працівник може укласти додатковий. Робота за сумісництвом може здійснюватися: на різних підприємствах (у такому випадку трудова книжка працівника зберігається за основним місцем роботи). Це так зване "зовнішнє сумісництво"; або на умовах "внутрішнього сумісництва", коли особа працює як основний працівник та як сумісник на одному й тому ж підприємстві, але роботу за сумісництвом здійснює у вільний від основної роботи час. У другому випадку основною вважається посада з найбільшим обсягом виконуваних робіт порівняно з іншими. Працівник може працювати за сумісництвом на декількох роботах, однак роботодавець має враховувати його фізичну можливість виконувати таку роботу. При цьому графіки роботи не повинні перетинатися на різних місцях. Акт укладення трудового договору на умовах сумісництва має бути відображений у заяві працівника та в наказі (розпорядженні) роботодавця. Робота за сумісництвом відображається в табелі обліку робочого часу. Запис про роботу за сумісництвом, за бажанням працівника, заноситься до трудової книжки за основним місцем роботи на підставі довідки з місця роботи за сумісництвом (абзац сьомий пункту 2.14\~Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58). Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Статтею 22 КЗпП України передбачено заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. У пункті 4 частини першої ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, зараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Частинами 1, 2 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі N 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі N 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі N 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Згідно із ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких ця справа не відноситься. Суд, згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Частиною 2 ст. 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені представником позивача в позовній заяві, та оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку що позивачем були здійснені всі можливі від нього дії, спрямованні на його звільнення із займаної посади, а саме направлена заява про звільнення за власним бажанням на адресу відповідача у порядку, передбаченому чинним законодавством. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Судові витрати в справі складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved