Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, уточнивши свої позовні вимоги просила суд визнати за [PERSON] право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га, в загальному розмірі 50 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, що розташовані на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , якій право довічного успадковуваного володіння на вказані земельні ділянки належало на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого 17.06.1992 року за № 300. Крім цього, вказувала про необхідність Криворізькій районній військовій адміністрації Дніпропетровської області внести зміни до Державного реєстру речових права на нерухоме майно щодо земельних ділянок, з вищевказаними кадастровими номерами, а саме: в розділ «інше речове право» замість «право постійного користування земельною ділянкою» зареєструвати «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» по кожній земельній ділянці. В обґрунтування позову вказано, що [INFO] померла [PERSON] , якій за життя належало право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га, в загальному розмірі 50 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, та яка за життя склала заповіт заповівши все своє майно [PERSON] . Відповідно, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді права довічного успадковуваного володіння щодо вищевказаних земельних ділянок, з метою оформлення якої позивач звернувся до нотаріуса. Однак, постановою нотаріуса від 05.12.2024 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з невідповідністю наданих документів щодо спадкової маси, нормам чинного законодавства, розбіжностями в Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею та зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншому речовому праві щодо земельних ділянок. Вказана розбіжність зумовлена тим, що при реєстрації права власності Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділі «вид іншого речового права» вказано, що [PERSON] належало право «постійного користування» вказаними земельними ділянками, в той час, як мало бути зазначено «право довічного успадковуваного володіння», що є різними за змістом та правовими наслідками правами. Вказана помилка допущена державним реєстратором, перешкоджає реалізації позивачем речового права на земельні ділянку в порядку спадкування. Всі вжиті позасудові заходи щодо усунення вказаного недоліку в реєстрації права за спадкодавцем не дали позитивних результатів. У зв`язку з чим, враховуючи не визнання його права на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , а саме переходу до нього права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник у судове засідання не прибули, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача додатково повідомила суд, що спадкодавець [PERSON] за життя, на вищевказаних землях створила СФГ «Максим» з ЄДРПОУ 32363926, яке діє до цього часу. Відповідачі по справі Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області та Криворізька районна військова адміністрація Дніпропетровської області, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, участь представників у розгляді справи не забезпечили, відзивів не подано. Представник Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області надав суду про проведення розгляду справи за їх відсутності, при вирішенні спору покладалися на розсуд суду, власної позиції щодо предмету спору не висловили. Залучена до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала (а.с. 13 т.2). Третя особа СФГ «Максим», будучи залученим до участі у справі в якості третьої особи, повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь представника у розгляді справи не забезпечило, надавши заяву про відсутність заперечень щодо позову (а.с. 55 т.2). В силу ст. 223 ЦПК України, неявка учасників справи до суду не перешкоджає розгляду справи. За відсутності заперечень позивача та його представника щодо заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з тим, що учасники по справі правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.\~ Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Тернівським відділом ДРАЦС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1494 (а.с. 11 т.1). За життя [PERSON] , на підставі рішення Криворізької районної ради народних депутатів VI сесії XXI скликання від 28.05.1991 «Про виділення земельних ділянок для організації фермерських господарств», серед інших, їй виділено із земель запасу району по птахорадгоспу «Новолозуватський», для організації фермерського господарства, 50 гектарів сільськогосподарських угідь (а.с. 12, 106 т.1). Відповідно до змісту Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею від 17.06.1992, « [PERSON] » на підставі рішення сесії Ради народних депутатів VI сесії XXI скликання від 28.05.1991, надано у довічне успадковане володіння 50 га землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт пройшов державну реєстрацію в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 300. Згідно планів довічного успадковуваного права, площа 50 га складалася з двох земельних ділянок площею 27,3 га та 22,7 га (а.с. 13-18 т.1). Щодо вказаних земельних ділянок сформовано витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, з присвоєнням кадастрових номерів 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га цільове призначення для ведення фермерського господарства та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га цільове призначення для ведення фермерського господарства (а.с. 21-28 т.1, 232-241 т.1). На підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого рогу від 23.03.2018 у справі № 215/587/18 провадження 2-о/215/41/18, встановлено факт належності правовстановлюючого документа, а саме що Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею 50 га, в межах згідно з планом землеволодіння, для ведення селянського (фермерського) господарства, який підписано Головою Криворізької районної ради народних депутатів Л.С. Трофименко 17.06.1992 та зареєстровано в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за номером 300 на ім`я « [PERSON] », дійсно належав [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (а.с. 19 т.1). Як вказала у своїй заяві від 01.05.2025 представник позивача та підтверджується даними СФГ «Максим», наявними в матеріалах спадкової справи (а.с. 114-120 т.1), [PERSON] заснувала Селянське Фермерське господарство «Максим» ЄДРПОУ 32363926, яке дії до цього часу та засновником і кінцевим бенефіціарним власником якого є [PERSON] , що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с. 46 т.2). За життя [PERSON] склала заповіт від 28.08.2015, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме усе своє майно, з чого б воно не складалося та де б не знаходилося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а.с. 20 т.1). [PERSON] (а.с. 9-10), як спадкоємець за заповітом, у порядку визначеному законом звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , зокрема оформлення права довічного успадковуваного володіння на вище вказані земельні ділянки, що підтверджується матеріалами спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] № 28/2022 приватним нотаріусом Чорною О.С. (а.с. 61-254 т.1). Спадкова справа містить інформацію про те, що спадкова справа відкрита за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 65 т.1), містить довідку зі спадкового реєстру щодо заповітів, зокрема заповіту від 28.08.2015 складеного [PERSON] , після вчинення якого інші заповіти від її імені не посвідчувалися (а.с. 93 т.1). Спадкова справа містить дані щодо зареєстрованого місця проживання спадкодавця на час відкриття спадщини (а.с. 98 т.1), а також інформацію про вжиття нотаріусом заходів щодо розшуку інших спадкоємців (а.с. 99 т.1) Матеріали спадкової справи містять заяву [PERSON] доньки спадкодавця, з правом обов`язкової частки у спадщині, яка підтвердила факт не вчинення дій щодо прийняття спадщини після смерті матері в межах 6-ти місячного строку для прийняття спадщини, про зміст заповіту на ім`я [PERSON] обізнана, не заперечувала щоб спадщина була оформлена за волею заповідача на [PERSON] (а.с. 100-104 т.1). Як слідує з матеріалів спадкової справи, [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , видано свідоцтво право на спадщину за заповітом на частину спадщини, а саме на частку у складеному капіталі Селянського (Фермерського) господарства «Максим», що складає 500,00 грн, та становить 25 часток складеного капіталу та відповідає [NUMBER] голосам СФГ «Максим» (а.с. 174 т.1), квартиру по [ADDRESS] (а.с. 200 т.1). Однак, постановою нотаріуса від 05.12.2024 [PERSON] відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно право на вищевказані земельні ділянки, у зв`язку з наявністю розбіжностей в Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею та зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншому речовому праві щодо вищевказаних земельних ділянок, а саме: «постійне користування» та «довічне успадковане володіння». Крім цього, нотаріус вказав на відсутність у чинному законодавстві такого права на землю як «довічне успадковане володіння» (а.с. 251 т.1). Як слідує з акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність від 18.02.2021, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 81-ОТГ від 18.02.2021 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», передає із державної власності, а Лозуватська сільська рада Дніпропетровської області приймає у комунальну власність Лозуватської сільської територіальної громади земельні ділянки загальною площею 3344,1186 га згідно з додатком. У вказаному додатку, серед інших значиться земельні ділянки з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га цільове призначення для ведення фермерського господарства та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га цільове призначення для ведення фермерського господарства, що на підставі Державного акта від 17.06.1992 належать [PERSON] (а.с. 240-242 т.1). 24.03.2021 прийнято рішення Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 24.03.2021 № 315-IV/VIII «Про прийняття земельних ділянок державної власності у комунальну власність» (а.с. 243-247 т.1). Як слідує з даних наявних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі вищевказаних рішень 08.06.2023 державним реєстратором Криворізької РДА Дніпропетровської області Копійкою І.А., прийнято рішення про державну реєстрацію прав на їх обтяжень та зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га за Лозуватською сільською радою, а в розділі «вид іншого речового права» право [PERSON] на вказані земельні ділянки зареєстровано як «право постійного користування земельною ділянкою», замість вірного згідно правовстановлюючого документа - «право довічного успадковуваного володіння» (а.с. 31- 32, 250 т.1). Неузгодженість запису про вид права на земельні ділянки за [PERSON] , «право постійного користування земельною ділянкою» та «право довічного успадковуваного володіння», стали однією з підстав неможливості реалізації позивачем права на спадкування за заповітом та відмови нотаріуса. Позивач вживав заходів для реалізації права на усунення вказаної помилки, допущеної при реєстрації, в ході чого з`ясовано, що при реєстрації державним реєстратором права власності на вказані земельні ділянки за Лозуватською сільською радою, цією сільською радою державному реєстратору речових прав не надавалися будь-які правовстановлюючі документи щодо підтвердження право постійного користування на вказані земельні ділянки [PERSON] (а.с. 34 т.1). Криворізька РДВА Дніпропетровської області на запит представника відповідача вказала, що реєстрація проведена державним реєстратором на підставі рішення Лозуватської сільської ради № 315 від 24.03.2021, наказу ГУ Держгеокадастру № 81-ОТГ від 18.02.2021 зі змінами, акту приймання-передачі з додатком ГУ Держгеокадастру, для врегулювання питання рекомендували звернутися до Відділу № 4 Управління забезпечення ГУ Держгеокдастру (а.с. 35 т.1). Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин, на запит представника позивача, вказало, що згідно даних Державного земельного кадастру земельні ділянки з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 та 1221882200:05:001:0411 перебували у володінні [PERSON] на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого за № 300 від 17.06.1992. Запиту щодо надання інформації по вищевказаним земельним ділянкам від державного реєстратора не надходив. Вказано, що з аналізу наданих документів та наявних у Відділі даних, державним реєстратором речових прав на нерухоме майно, при реєстрації права за Лозуватською сільською радою, було невірно зазначено інформацію щодо виду іншого речового права. Для внесення відповідних змін, рекомендовано звернутися до державних реєстраторів прав Криворізької РДА чи суб`єктів уповноважених здійснювати таку реєстрацію (а.с. 36 т.1). Той факт, що державний реєстратор дійсно допустив помилку при реєстрації іншого речового права [PERSON] на вказані земельні ділянки, безпідставно зазначивши право як «постійне користування», підтверджується й тим, що документи на підставі яких державний реєстратор здійснював реєстрацію (а.с. 240-243 т.1) не містять інформації на якому саме праві [PERSON] володіє цими ділянками. Додаток до акта приймання передачі земель з державної у комунальну власність, містить інформацію про різні земельні ділянки з рівними правами користування, зокрема на праві довічного успадковуваного володіння, оренди, постійного користування, натомість щодо [PERSON] міститься лише інформація про те, що право існує на підставі державного акта від 17.06.1992 без конкретизації права на землю, а згідно вищевказаних досліджених доказів сам державний акт державному реєстратору не надавався, інформація про право [PERSON] на ці земельні ділянки державним реєстратором в Держгеокадастрі не витребовувалася. У зв`язку з чим, необґрунтованим є зазначення державним реєстратором Криворізької РДА права [PERSON] на вказані земельні ділянки як «право постійного користування земельною ділянкою», замість вірного іншого речового права «право довічного успадковуваного володіння», як те передбачено правовстановлюючим документом Державним актом про право довічного успадковуваного володіння землею (а.с. 13 т.1). Однак, виправлення технічних помилок допущених державним реєстратором, в силу ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», можливе лише за заявою особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку. [PERSON] померла, відповідно реалізація визначеного законом механізму виправлення допущеної помилки в порядку ч.2 ст. 26 Закону неможлива, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаними вимогами. Оскільки перед судом доведено факт помилки в зазначені іншого права на вказані земельні ділянки, що належало [PERSON] за життя, наразі у зв`язку зі смертю [PERSON] виправлення інформації про інше речове право за нею неможливе, адже особа втрачає свою процесуальну правоздатність та дієздатність зі смертю, суд вважає за необхідне констатувати той факт, що спадкодавцю [PERSON] за життя належало саме «право довічного успадковуваного володіння» на земельні ділянки ділянками з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га, а не право постійного користування. Відповідно до ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1. ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі\~ст. 1218 Цивільного кодексу України\~до складу спадщини входять всі права та обов`язки, належні спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинені внаслідок його смерті. Права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, визначені в ст. 1119 ЦК України, серед них відсутнє право довічного успадковуваного володіння землею. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] за життя належало саме право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га, в загальному розмірі 50 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. У зв`язку з виділенням земельних ділянок, нею було створено СФГ «Максим», що на даний час використовує вказані земельні ділянки. Зі смертю [PERSON] її право довічного успадковуваного володіння вказаними земельними ділянками не припинилося, є включеним до спадкової маси, що успадкована за заповітом [PERSON] , але наявність вищевказаним розбіжностей між правовстановлюючим документом та даними реєстру прав власності на нерухоме майно унеможливлюють отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, відповідно його не визнане право підлягає судовому захисту. Доводи щодо відсутності на даний час у земельному законодавстві такого права на землю як «право довічного успадковуваного володіння», не може бути підставою для невизнання такого права, набутого в порядку спадкування. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Спадкодавець [PERSON] отримала спірнуі вищевказані земельні ділянки на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК Української РСР) від 18 грудня 1990 року та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, якими і було визначено порядок набуття та можливість успадкування такого права. ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року передбачав існування специфічного речового права на земельну ділянку та можливість для фізичних осіб бути суб`єктами права довічного успадковуваного володіння землею. Так,\~відповідно достатті 6 цього Кодексу громадянам у довічне успадковуване володіння могли надаватися землі для ведення селянського (фермерського) господарства. Вказане положення було продубльовано у частині першій статті 50 цього Кодексу, відповідно до якої громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Окремо законодавець виділяв іншу правову конструкцію - право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого передбачено у статті 7 цього Кодексу. Таким чином, починаючи з 1990 року, законодавець чітко розмежовував поняття права постійного користування та права довічного успадковуваного володіння, правові режими яких не визнавалися тотожними. При цьому кодекс передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, наданої для ведення сільського (фермерського) господарства, - право довічного успадковуваного володіння. Щодо можливості успадкування права володіння вказана редакція кодексу також була однозначною. Так, відповідно до вимог статті 55 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у вказаній редакції у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року в редакції на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право на володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців, дієздатному громадянину України, який досяг 18-річного віку і виявив бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Крім того, вже із самої назви правової конструкції можна говорити про можливість такого права бути успадкованим - право довічного успадковуваного володіння. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Разом з тим, ЗК України № 2196-XII у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачив надання земель лише у постійне та тимчасове користування. Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Так, відповідно до статті 7 Кодексу земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям. Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було. Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. У подальшому Закон України у редакції від 25 жовтня 2001 року, починаючи з 1 січня 2002 року, обмежив коло суб`єктів права постійного користування землею виключно юридичними особами і зобов`язав постійних землекористувачів до 1 січня 2008 року переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди (пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року). У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; -пункту 6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. За таких обставин особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння. На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право. Таким чином, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Отже, хоч дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Крім того, при вирішенні питання щодо права довічного успадковуваного володіння важливо враховувати також норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», що був прийнятий 20 грудня 1991 року та діяв до введення в дію Закону України «Про фермерське господарство». Зазначеними законами встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. Згідно з цими законами однією з основних особливостей правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство. Таким чином, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, тому, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Аналогічний висновок викладено у постановах ВС від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, від 30 серпня 2023 року у справі № 313/1192/20, від 15.11.2023 року у справі № 317/905/20, що свідчить про сталість правової позиції. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] в частині визнання за ним права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, що розташовані на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , якій це право довічного успадковуваного володіння на вказані земельні ділянки належало на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого 17.06.1992 року за № 300. Разом з тим, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання Криворізької РВА Дніпропетровської області внести зміни до Державного реєстру речових права на нерухоме майно щодо земельних ділянок, з вищевказаними кадастровими номерами, а саме: в розділ «інше речове право» замість «право постійного користування земельною ділянкою» зареєструвати «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» по кожній земельній ділянці, оскільки реєстрація вказаного виду права за спадкодавцем [PERSON] є неможливою в силу смерті останньої (припиненням її дієздатності), а визнання за позивачем на підставі рішення суду права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками з кадастровими номерами 1221882200:05:001:0410 площею 27,3 га та 1221882200:05:001:0411 площею 22,7 га в порядку спадкування після смерті [PERSON] , буде належним та достатнім способом захистом порушеного права, забезпечить реєстрацію такого права за позивачем.

Outcome: partial