Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №40254-02/2024 від 24 лютого 2024 року в сумі 59 250 грн, з яких: 15 000 грн основний борг, 44 250 грн відсотки; за договором позики №2485176 від 05 березня 2024 року в сумі 32 397 грн 25 коп., з яких: 9 241 грн основний борг, 23 156 грн 25 коп. відсотки; та за договором позики №79286733 від 30 березня 2024 року в сумі 11 233 грн 11 коп., з яких: 4 626 грн 72 коп. основний борг, 1 530 грн відсотки, 5 076 грн 39 коп. відсотки за прострочення, а всього стягнути заборгованості за договорами в сумі 102 880 грн 36 коп. та понесені судові витрати в сумі 4 542 грн, з яких за сплату судового збору 3 028 грн, витрати на витребування доказів 1 514 грн. Заявлені вимоги мотивовані тим, що 24 лютого 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] , а також 05 березня 2024 року та 30 березня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договори №40254-02/2024, №2485176 та №79286733 відповідно. Договори укладено у вигляді електронних документів шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно з Законом України «Про електронну комерцію». Між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 20 червня 2024 року укладено договір факторингу №20062024, а між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 14 червня 2021 року укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов яких первісні кредитори передали ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників. Відповідно до витягів з реєстрів боржників від 20 червня 2024 року та №29 і №30 від 19 серпня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 59 250 грн, 32 397 грн 25 коп. та 11 233 грн 11 коп. відповідно. Відповідач не виконав умови договорів у повному обсязі, у зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість та судові витрати. Ухвалою суду від 03.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Позивач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач не подав відзиву на позов, не надав клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження чи з повідомленням сторін, а також не надав доказів поважності причин неучасті у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, за відсутності відзиву відповідача суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається без повідомлення сторін за наявними матеріалами, якщо сторони не подали клопотань про інше. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі письмових доказів, дійшов наступних висновків. Позивачем надано копію договору №40254-02/2024, згідно якої 24.02.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір у сумі 15 000 грн. У позовній заяві зазначено, що договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланого на номер телефону відповідача, відповідно до п. 8 договору. Підписанням цього договору [PERSON] підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів ТОВ «Аванс Кредит», які є невід`ємною частиною договору. Проте договір не містить електронних підписів сторін. Крім того, позивачем не надано доказів виконання кредитором обов`язку з надання грошових коштів відповідачу на банківський рахунок чи в інший спосіб, передбачений договором. Тому суд не бере зазначений доказ до уваги та вважає, що позивачем не доведено факт укладення зазначеного договору між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] .. Також позивачем надано копії договорів №2485176 та №79286733, згідно яких 05.03.2024 та 30.03.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договори позики. У позовній заяві зазначено, що договори підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланого на номер телефону відповідача. Проте договори не містять електронних підписів сторін. Крім того, позивачем не надано доказів виконання кредитором обов`язку з надання грошових коштів відповідачу на банківський рахунок чи в інший спосіб, передбачений договорами. Тому суд не бере зазначені докази до уваги та вважає, що позивачем не доведено факт укладення зазначених договорів. Далі, виходячи з доданих документів, 20 червня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20062024, а 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов яких первісні кредитори передають (відступають) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні їм права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників. Зазначені реєстри боржників є частиною договорів. Проте на підтвердження переходу права вимоги до боржника [PERSON] позивачем надано витяги з реєстрів боржників від 20.06.2024 та №29 і №30 від 19.08.2024, виготовлені в односторонньому порядку та не підписані учасниками правочину, а самі договори факторингу містять лише декілька розділів, повний текст договорів суду надо не було, тому суд позбавлений можливості достовірно встановити чи дійсно сторони уклали договори факторингу, оскільки останні сторінки договорів з підписами сторін містять розділ 10, а попередні сторінки - розділ 3. Тому ці документи не є допустимими доказами. На підтвердження суми заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором №40254-02/2024 від 24.02.2024 позивачем надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на дату подання позову заборгованість становить 59 250 грн, з яких: 15 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 44 250 грн сума заборгованості за відсотками. За договором позики №2485176 від 05.03.2024 позивачем надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на дату подання позову заборгованість становить 32 397 грн 25 коп., з яких: 9 241 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 23 156 грн 25 коп. сума заборгованості за відсотками. За договором позики №79286733 від 30.03.2024 позивачем надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на дату подання позову заборгованість становить 11 233 грн 11 коп., з яких: 4 626 грн 72 коп. сума заборгованості за основною сумою боргу, 1 530 грн сума заборгованості за відсотками, 5 076 грн 39 коп. сума заборгованості за відсотками за прострочення. Суд звертає увагу, що розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є документами первинного бухгалтерського обліку, а є односторонніми арифметичними розрахунками стягуваних сум, які повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №278/2177/15-ц, провадження №61-22158св19, підтвердив, що належними доказами видачі кредитних коштів є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», такі як платіжні доручення, виписки по рахунках або касові документи. Цей висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що між відповідачем та первісними кредиторами виникли правові відносини зобов`язального характеру, а також що відповідачу було видано кредити в сумах, заявлених у позові. Визначення даних сум у кредитних договорах не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредитів відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за договорами. На підтвердження переходу права грошової вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» позивач надав акти прийому-передачі реєстрів боржників за договорами факторингу №20062024 від 20.06.2024 та №14/06/21 від 14.06.2021, витяги з реєстрів боржників від 20.06.2024 та №29 і №30 від 19.08.2024, оформлені представником ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Москаленко М.С., які не містять підписів посадових осіб і відтисків печаток первісних кредиторів, що робить їх недопустимими доказами, оскільки їх зміст може бути змінено в односторонньому порядку та викладено в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. Згідно копії довіреності ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», виданої [PERSON] від 07.12.2023, вона має право робити витяги документів Товариства. Суд звертає увагу, що реєстр боржників не є документом, виданим позивачем. Це документ, створений первісним кредитором, та підписаний як клієнтом (відчужувачем права вимоги) так і фактором (набувачем права вимоги). На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами перехід права вимоги за цими договорами. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим, отже суд відмовляє в його задоволенні повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed