Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника позивача - [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього щомісячно в рахунок коштів на утримання спільного неповнолітнього сина - [PERSON] щомісячних витрат у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок; стягнути суму на утримання позивачки до досягнення дитиною віку 3-х років у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок, а також судові витрати у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень 00 копійок. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач посилалась на те, що 15.03.2022 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] у Лохвицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про що зроблений актовий запис №28 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Позивач з відповідачем вели спільний побут, доходи сім`ї формувалися в основному від заробітної плати кожного із подружжя. [INFO] у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , про що Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено актовий запис №955 та 09.07.2024 видано свідоцтво про народження серія [NUMBER] . З часом сімейне життя у сторін не склалось, почались сімейні сварки та конфлікти. Позивач з відповідачем зрозуміли, що подальше спільне мешкання неможливе, а проживання сім`єю недоцільне і не відповідає інтересам дитини. Відповідач [PERSON] з моменту народження сина не проявляє до сина інтерес, не приймає участі у його вихованні, утриманні, що йде в розріз з інтересами дитини, які полягають у рівній можливості спілкуватися і отримувати батьківське піклування матері та батька для гармонійного розвитку. Спору щодо батьківства не має, будь-яких заперечень не надходило. Позивачка на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною, щомісячно витрачає на утримання свого неповнолітнього сина [PERSON] 2004 року народження понад 10000 гривень. На теперішній час позивачка самостійно забезпечує сина усім необхідним, включаючи витрати на придбання продуктів харчування, одяг, іграшки, медичні послуги, тощо. Позивачка разом із сином мешкають за місцем реєстрації у м. Харкові. Отже, місце проживання дитини фактично встановлено разом з позивачкою. Відповідач постійно мешкає у Полтавській області. З його боку заперечень чи пропозицій щодо місця проживання дитини не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Отже позивач вважає розумним та допустимим стягнути з відповідача щомісячно в рахунок коштів на утримання спільного неповнолітнього сина щомісячних витрат у розмірі 10 000 гривень. Крім того відповідач є фізичною особою підприємцем, що підтверджується витягом з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Зокрема відповідно до загальнодоступної інформації в реєстрі закупівель системи Прозорро суб`єкт підприємництва [PERSON] є учасником у 36 закупівлях, переможцем у 19 закупівлях на суму 174859,00 гривень, здійснює активну підприємницьку діяльність, отримує дохід, приймає участь у процедурах публічних закупівель. Враховуючи зазначені обставини, позивач вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, що відповідає витратам на утримання дитини. У зв`язку з тим, що відповідач та позивачка не дійшли згоди щодо утримання дитини, виникає необхідність встановлення аліментів у судовому порядку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача Каленик О.В. у судовому засіданні позовні вимоги позивачки [PERSON] просив задовольнити у повному обсязі, про обставини, на які вона посилається в обґрунтування пред`явлених позовних вимог пояснив, як викладено у позовній заяві. Зазначив, що позивачка є військовослужбовцем, але наразі вона не працює, оскільки знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною. Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву розглядати справу без його участі та участі свого представника. Скориставшись процесуальним правом, відповідач, в особі свого представника адвоката Савинського О.Г., 07.04.2025 через електронний суд надав до суду відзив на позовну заяву, у якому з вимогами позивача не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Відповідач заперечує проти розлучення з позивачкою, оскільки бажає зберегти сім`ю та має можливість бачитись з дитиною. Відповідач неодноразово запитував у позивачки, скільки коштів потрібно їй щомісячно для їх утримання. Відповідач зазначає, шо в день народження сина, перерахував кошти дружині в розмірі 50 000 гривень. Крім того судовим наказом Лохвицького районного суду Полтавської області у справі №538/1110/22 було стягнуто з відповідача на користь першої дружини аліменти на утримання сина від першого шлюбу [PERSON] у розмірі заробітку платника аліментів щомісячно. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач зареєстрований як ФОП на спрощеній системі оподаткування. Відповідно до ПК України ФОП платник єдиного податку веде спрощений облік податків і витрат, тобто для ФОП платника єдиного податку не передбачено визначення чистого доходу. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Враховуючи, що відповідач вже сплачує аліменти і не відмовляється від утримання свого сина підлісного [PERSON] , вважає за можливе сплачувати аліменти у розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно. Також відповідач не заперечує щодо стягнення аліментів на утримання дружини щомісячно на рівні 3028,00 гривень. Отже відповідач у своєму відзиві просить суд задовольнити позовні вимоги позивача частково, а саме в частині стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно до досягнення ним повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною 3 років у розмірі 3028,00 гривень щомісячно; перерозподілити витрати на професійну правничу допомогу відповідно до задоволення позовних вимог; в іншій частині позовних вимог відмовити. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15 березня 2022 року у Лохвицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про що зроблений актовий запис №28 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Як убачається зі свідоцтва про шлюб позивач після державної реєстрації шлюбу обрала прізвище « [PERSON] ». У шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , про що Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено актовий запис №955 та 09.07.2024, видано свідоцтво про народження серія [NUMBER] . Батьками дітей записані: мати [PERSON] , батько [PERSON] . Отже своє підтвердження знаходить обставина того, що [PERSON] , відповідач у справі, є батьком [PERSON] . Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань вбачається, що відповідач по справі [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: [ADDRESS] . За змістом відповіді №1185197 від 10.03.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої на запит суду суддею Поляковим О.В., [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації 19.08.2016. В матеріалах справи міститься копія чеків на підтвердження витрат позивачки [PERSON] на утримання дитини(а.с.12 а.с.24) Матеріали справи не містять відомостей відповідача [PERSON] щодо розміру його доходів. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З огляду на наведене, можна дійти висновку, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, унормованою положеннями ч. 4 ст. 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Згідно з положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. Правилами ст. 150 СК України унормовано обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як убачається зі змісту позовної заяви позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі. Правилами ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , наразі проживає разом з матір`ю та фактично знаходиться на її утриманні. Зазначені обставини не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим Сімейним кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Оскільки судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю, а отже тягар з її утримання здебільшого покладається на неї, виходячи з вимог сімейного законодавства, відповідно до яких дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, враховуючи ту обставину, що відповідач є здоровою особою працездатного віку, з урахуванням матеріального становища дитини та її батька, суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. При визначенні розміру аліментів, окрім наведених вище вимог діючого законодавства України, суд керується таким. В ході розгляду справи судом було встановлено, що на утриманні відповідача [PERSON] від першого шлюбу перебуває син [PERSON] , згідно із судовим наказом Лохвицького районного суду Полтавської області у справі №538/1110/22 з відповідача на користь дитини стягнуто аліменти у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно. Доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину [PERSON] , в матеріалах справи відсутні. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на утримання дітей, окрім наведених вище обставин, суд також враховує прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2025 рік», який станом на 01 січня 2025 року для дитини віком до 6 років становить 2563 гривні. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, як це визначено вимогами Закону України від 05.10.2000 №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». Згідно ч. 2 ст. 195 СК України фізична особа-підприємець може перебувати на загальній системі оподаткування або спрощеній. У першому випадку розмір аліментів розраховується із заробітку після сплати податків (чистий дохід). Якщо ФОП перебуває на спрощеній системі оподаткування, розмір аліментів визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості. Відповідно до положень ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК). Заявлений у позові розмір аліментів в сумі 10 000,00 гривень на дитину вищий від рекомендованого, тому від позивача вимагається доведення не лише достатності у відповідача заробітку (доходу) для сплати такого розміру аліментів, але й наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких ним не доведено джерела походження коштів для їх оплати. Проте позивач не довела, що матеріальне становище відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини у розмірі по 10 000 гривень щомісячно. Заявляючи такий розмір аліментів позивач покликається лише на звичайні потреби, які притаманні кожній дитині відповідного віку. Жодного належного обґрунтування такого розміру аліментів позивач не навела та не надала підтверджуючих доказів у можливості здійснення стягнення з відповідача аліментів у такому розмірі. В той же час суд враховує положення ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, якими визначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення та максимально можливого урахування інтересів дитини. Дитина сторін проживає разом із матір`ю, позивачем [PERSON] , а відтак основний тягар по їх утриманню, що включають в себе також незаплановані (непередбачувані) витрати, лежать саме на позивачу. Адже утримання дітей не зводиться виключно до суми стягуваних аліментів із платника, це поняття є набагато ширшим, як у матеріальному, так і в моральному аспекті. Наявність у відповідача інших судових стягнень в примусовому порядку не позбавляє його обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі, необхідному для забезпечення їх гармонійного розвитку. До того ж відповідач в силу свого молодого віку, належного стану здоров`я, оскільки протилежного в справі не доведено, має можливість працювати і заробляти кошти, щоб забезпечити утримання своєї малолітньої дитини в достатньому для їх гармонійному розвитку рівні. Виходячи із вище наведеного та принципу рівності батьківського обов`язку по утриманню дитини, суд вважає необхідним стягувати з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] з урахуванням 2-х прожиткових мінімумів, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2025 рік» в розмірі 5 126,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також стягувати з відповідача на утримання позивачки до досягнення дитиною віку 3-х років у розмірі 3028,00 гривень. Цей розмір аліментів, на переконання суду, є достатньо вищим від встановленого мінімуму, на певному рівні забезпечить гармонійний розвиток дітей, виконання відповідачем гарантованого державою батьківського обов`язку і відповідає закріпленим у ч. 9 ст. 7 СК України засадами справедливості, добросовісності та розумності. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як це визначено положеннями ч. 7 ст. 81 ЦПК України. Правилами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, як це закріплено правилами ч. 2 ст. 89 ЦПК України. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3 ст. 89 ЦПК України). У разі зміни матеріального становища відповідача позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів в порядку ст. 192 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини у вказаному вище розмірі, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 07 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат на користь позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial