Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу укладеного 20.09.2008 з відповідачем у Комінтернівському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 421. Послався на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, різними поглядами на сімейне життя та сімейні обов?язки. З 2024 року сторони живуть окремим життям, фактично сім?я припинила своє існування. 31 березня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що причини розірвання шлюбу, вказані в позовній заяві, є надуманими і не відповідають дійсності. Вони дійсно 16 років прожили разом, і у них були нормальні стосунки, чоловік добро відносився до позивача та спільного сина, матеріально підтримував. У січні 2023 року позивач був мобілізований і з цього часу знаходиться у лавах ЗСУ, служив під Харковом, ночував у дома. Сварок і конфліктів мін сторонами не було. У жовтні 2024 року позивач повідомив відповідачу, що у нього з?явилася інша жінка, після чого сторони перестали спілкуватися, але у грудні 2024 року вони помирилися та мешкали разом. \~ \~ \~ \~ \~28\~квітня 2025\~ року\~від представника\~ позивача\~через систему\~«Електронний суд»\~надійшла відповідь\~ на\~відзив,\~в якій\~ \~він просив\~ позов\~ задовольнити\~ та\~зазначив,\~що позивач ще з 2023 р. припинив фактичні шлюбні відносини, та засвідчує, що саме з цього часу у родині не має ніякого спілкування, взаємовідносин та спільного бюджету. У подружжя відсутнє виконання спільних обов`язків, а тому подальше перебування у шлюбі не відповідає теперішнім інтересам позивача. Крім того, позивач мешкає з іншою жінкою, тому сім`я між позивачем та відповідачем припинила своє існування. Тобто, протягом тривалого часу сімейно-шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем не підтримуються, не ведеться спільне господарство, вони втратили почуття любові, поваги та взаєморозуміння один до одного. Фактично сім`я розпалась остаточно і подальше перебування сторін у шлюбі суперечить їх інтересам, і це визнається сторонами. Тому на теперішній час вичерпані усі можливі способи врегулювання конфлікту та примирення. Рішення про розірвання шлюбу позивач прийняв остаточно і змінювати його не має намірів. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, і є таким, що суперечить інтересам позивача. Ухвалою суду від 06 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27 травня 2025 року ухвалою суду в задоволенні клопотання відповідача про надання строку для примирення відмовлено. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наголосив на неможливості на примирення між сторонами. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 \~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною ч. 4 ст.77 ЦПК України\~передбачено , що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено,\~що сторони\~з 20 вересня 2008 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Комінтернівському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 421. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Предметом позову є виключно питання про розірвання шлюбу, право на яке передбачене ст. 110 Сімейного кодексу України. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України, а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу..., проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (провадження № 61-3235св19). Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 27 травня 2025 року судом відмовлено в задоволенні заяви відповідача про надання строку для примирення у зв`язку з тим, що позивач категорично заперечує проти цього, а відповідачем не зазначено конкретних правових доказів, які б свідчили про наявність у позивача наміру на примирення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком. Наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. При цьому надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Тому, суд не вбачає підстав для надання подружжю строку для примирення з огляду на категоричне заперечення щодо примирення зі сторони позивача. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надання подружжю строку для примирення, всупереч бажанню позивачки, буде суперечити закону та моральним засадам суспільства, оскільки суд не може примушувати одного з подружжя вчиняти дії, направлені на примирення з іншим, тому суд не має підстав для застосування ст. 111 СК України та надання сторонам строку для примирення. Також суд зазначає, що до суду не надано жодного доказу вживання відповідачем заходів щодо примирення та збереження сім`ї, зважаючи, що позивач категорично заперечує проти подальшого перебування в шлюбі з відповідачем та щодо доводів відповідача про відновлення та збереження родини. Право звернення з позовом про розірвання шлюбу є беззаперечним (ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України), а примушування до збереження шлюбу є неприпустимим (ст. 51 Конституції України). За таких обставин, предметом доказування у справах про розірвання шлюбу (за умови, що один із подружжя заперечує проти позову) є виключно: 1) факт укладення шлюбу, 2) факт відсутності згоди на розлучення; 3) неможливість подальшого спільного життя і 4) неможливість збереження шлюбу без одночасного порушення інтересів одного з подружжя чи дітей. Спільне життя з відповідачем на теперішній час припинено, сторони не ведуть спільного господарства, мешкають окремо, на сьогодні шлюб існує лише формально, наданий судом строк для примирення, позитивних результатів не дав, позивач впевнена у неможливості збереження шлюбу без порушення її інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, яка надає кожному з членів подружжя право розірвати шлюб незалежно від вирішення питання про поділ майна, визначення місця проживання дітей, розподіл спільного майна та інших питань. Зміст зазначеної норми гарантує право розірвати шлюб і позбавляє учасників подружжя самостійно визначати зміст, об`єм цього права та його наявність взагалі. Більш того, ч. 4 ст. 56СК України підкреслює, що примушування учасника подружжя до збереження шлюбу є порушенням права на свободу і особисту недоторканість, що може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч.3 і ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України є імперативною нормою, яка має застосовуватись до усіх без виключення суб`єктів-учасників шлюбних відносин, адже протилежне призведе до дискримінації - порушить право на свободу і особисту недоторканість того з подружжя, хто попередньо не вирішив можливі спірні питання, що виникли за час шлюбу. Зазначене підтверджується і змістом ст. 112 Сімейного кодексу України, за якою суд, постановляючи рішення про розірвання шлюбу, лише бере до уваги наявність малолітньої дитини, проте не розглядає право звернення з відповідним позовом в залежності від самого факту наявності дитини, вирішеності чи невирішеності питань про місце проживання, поділ спільного майна, тощо. Таким чином, право учасника подружжя розірвати шлюб, а також можливість звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу (ст. 110 СК України) є окремими відправними нормами сімейного законодавства України, що мають вищу форму абстрагування та містять відправні начала, основи правового регулювання учасників шлюбних відносин при розірванні шлюбу, а тому, за своєю правовою природою, є абсолютними імперативними нормами. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб грунтується на вільній згоді чоловіка і жінки (абсолютна імперативна норма). У разі відсутності вільної згоди продовжувати шлюб настають наслідки у виді реалізації права на його розірвання у порядку, встановленому Законом (ч. 3 ст. 56, ч.1 ст. 110 СК України), а саме: кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до положень ст. 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Одночасно згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що шлюб фактично припинився, шлюбні відносини не підтримуються та спільне господарство не ведеться, сторони дітей в шлюбі не мають, позивач категорично заперечує проти подальшого перебування в шлюбі з відповідачем. Враховуючи викладене, суд вважає, що сім`я сторін розпалася, примирення на теперішній час неможливе, а тому шлюб підлягає розірванню. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно із якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Відтак з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений останньою судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. На підставі \~викладеного \~та \~

Outcome: approved