Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом, в якому зазначила, що з 2014 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народилася дочка [PERSON] . Після народження дитини відносини з відповідачем погіршилися. Відповідач не приділяв дитині уваги, не бажав працювати та утримувати, зловживав алкогольними напоями, на підґрунті чого виникали сварки. Через деякий час відповідач почав вживати наркотичні засоби. В такій атмосфері було неможливо виховувати дитину. Поведінка відповідача стала небезпечною для їх з дочкою життя та здоров`я. У вересні 2016 року, забравши дитину, вона переїхала жити до своїх батьків. Після цього вона намагалася підтримувати спілкування дочки з батьком. Однак відповідач не бажав змінювати свій спосіб життя, продовжував вживати наркотичні засоби, жити в антисанітарних умовах. Відповідач бачив дочку востаннє у вересні 2017 року. З моменту припинення сімейних відносин відповідач жодного разу не надав матеріальної допомоги. Вона самостійно займалася вихованням, утриманням, навчанням та розвитком дочки. Дочка свого батька не пам`ятає, бачити його не бажає, для неї він чужа людина. Отже відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. За цих підстав позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 (однієї чверті) всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. 30 листопада 2021 року Краматорським міським судом Донецької області у справі було відкрито загальне позовне провадження. Справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута не була. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. Отже, усі судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. 31 серпня 2023 року справа надійшла за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, ухвалою якого від 18 вересня 2023 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 лютого 2024 року зобов`язано орган опіки та піклування Краматорської міської ради надати суду висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з проживанням дитини на час розгляду справи в м. Чернівці ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 травня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Чернівецької міської ради та зобов`язано його надати суду у строк до 01 липня 2024 року висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ» відомості про перебування відповідача на обліку у вказаному медичному закладі. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] , які приймали участь у режимі відеоконференції, позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] повідомлявся про час і місце судового розгляду, в судове засідання жодного разу не з`явився, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних даних та доказів. Представник органу опіки та піклування Чернівецької міської ради Фойчук В.К. у судовому засіданні вважав недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Представник органу опіки та піклування Краматорської міської ради повідомлявся про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, надав пояснення, в яких зазначив, що подати висновок по суті спору не є можливим, оскільки позивач разом з дитиною евакуювалася до м. Чернівці. Крім того, із бесіди з сусідами [PERSON] встановлено, що він не проживає за зазначеною адресою більше двох років і його місцезнаходження невідомо. Просив розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що з 2018 року проживає з позивачкою однією сім`єю. Разом виховують її дочку [PERSON] та між ними склалися добрі відносини. Відповідача ніколи не бачив, останній зі [PERSON] не спілкується. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю позивача. Відповідача бачила останній раз сім років тому. Відповідач зі своєю дочкою [PERSON] не спілкується, не займається її вихованням, кошти на її утримання не надає. Крім того, допитана у судовому засіданні малолітня [PERSON] зазначила, що вона мешкає з матір`ю, її чоловіком, до якого ставиться як до батька, та молодшою сестрою. Свого батька [PERSON] не пам`ятає, з ним не спілкується, він для неї стороння людина. Останній до неї не приходив, подарунків чи іншої допомоги від нього не отримувала. Суд, з`ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав: Судом установлено, що сторони у шлюбі не перебували. Мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, де батьком записано [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Після припинення сторонами сімейних відносин у 2016 році дитина проживала разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . На час розгляду справи позивач із дочкою як внутрішньо переміщені особи мешкають у м. Чернівці Чернівецької області. Відповідно до довідки № 01-10-21-90 від 01.11.2021 Навчального дошкільного закладу № 5 «СВІТ-КАЗОК» комбінованого типу Краматорської міської ради [PERSON] відвідувала заклад з серпня 2018 до 31.08.2021 року. Вихованням дитини займалася мати [PERSON] . Батько не приходив на батьківські збори, не приводив та не забирав дитину. У вихованні дитини за цей час участі не брав. Згідно з довідкою № 101 від 01.11.2021 Краматорської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 з профільним навчаннями Краматорської міської ради шкільним життям [PERSON] займається виключно [PERSON] . [PERSON] за час навчання школу не відвідував, не спілкувався з вчителем, не цікавився життям дочки. Згідно з інформацією, наданою Чернівецькою гімназію № 8, [PERSON] зарахована до гімназії 16 серпня 2023 року. Вихованням дитини займається [PERSON] . Батько [PERSON] за час навчання заклад не відвідував, не спілкувався з вчителем, не цікавився життям та успіхами дочки. Згідно з листом № 182 від 29.05.2024 року КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ» [PERSON] з 23.04.2021 перебуває під динамічним спостереженням у лікаря-нарколога. Згідно з висновком органу опіки та піклування Чернівецької міської ради № 8/2 від 14.01.2025 року є недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки його місце проживання невідоме, факт свідомого та винного ухилення від виконання батьківських обов`язків протягом тривалого часу не знайшов свого підтвердження. Проте суд вважає, що такий висновок органу опіки та піклування є необґрунтованим та не відповідає інтересам дитини, так як зроблений без аналізу усіх обставин справи. При вирішенні спору про позбавлення відповідача батьківських прав суд виходить із того, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)». Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року). З практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві. Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав. При цьому за практикою ЄСПЛ невиконання батьківських обов`язків може бути виправдано лише об`єктивними обставинами, які не залежать від волі самих батьків (наприклад рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, коли неможливість заявника брати участь у вихованні сина була пов`язана із забороною в`їзду на територію України). Водночас згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (CASE OF ILYA LYAPIN v. RUSSIA) (заява № 70879/11) від 30 червня 2020 року в 2011 році районний суд позбавив заявника батьківських прав відносно його сина. Судом було установлено, що заявник не мешкав із дитиною з 2003 року, відколи розлучився із дружиною. Він також не брав участі у вихованні сина з 2004 року і лише зрідка надавав хлопчику фінансову підтримку. Тому суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені, а хлопець вважав своїм батьком нового чоловіка колишньої дружини заявника. Отже, у найкращих інтересах дитини батька було позбавлено батьківських прав на сина і залишено хлопчика під повною опікою матері. Звернувшись до ЄСПЛ та посилаючись на статтю 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заявник скаржився на свавільне позбавлення батьківських прав на сина. Проте ЄСПЛ не знайшов порушень у рішеннях національних судів, а лише підтвердив той факт, що застосування такої міри, як позбавлення батьківських прав можливе у випадку, якщо батько протягом тривалого часу не проявляє жодного інтересу до дитини. ЄСПЛ наголосив на тому, що позбавлення її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже право на повагу до приватного і сімейного життя не було порушено. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини. Верховний Суд зазначив, що встановлені судами обставини справи, відповідно до яких відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від нього, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 16 років, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову. З урахуванням вищенаведених норм права та судової практики суд, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, вважає доведеним факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки зібраними доказами підтверджується, що з 2017 року відповідач відносини з дитиною не підтримував, її вихованням не займався та її долею не цікавився, матеріально не забезпечував. У даному випадку між відповідачем і дитиною немає психологічного зв`язку. В судовому засіданні малолітня [PERSON] підтвердила, що батько до неї не приходив, з нею не спілкувався, вона його не пам`ятає, ставиться як до батька до чоловіка матері у новому шлюбі, який фактично займається її вихованням. Таким чином відповідач самоусунувся і тривалий час не бере участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не надає їй необхідної підтримки як складової частини виховання, останній раз бачився з дитиною понад семи років тому. Об`єктивних підстав для невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків судом не встановлено і відповідних доказів відповідачем не було надано. Суд вважає, що відповідач, який тривалий час вживав наркотичні засоби та понад семи років не спілкувався з дочкою, самостійно обрав для себе такий спосіб життя, який виключає виконання ним своїх батьківських обов?язків. Крім того, протягом усього часу розгляду справи відповідач не виявив будь-якої заінтересованості до дитини та результатів вирішення цієї справи, заперечень проти позову не надав. Наведене свідчить про умисне ухилення відповідача від виховання дочки і свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, що є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. На переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав якнайкраще відповідає інтересам дитини і є виправданим втручанням у сімейне життя та узгоджується з цілями, визначеними у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже позов у частині позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дочки [PERSON] підлягає задоволенню. Крім того, суд ураховує, що відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 2 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі статтею 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Приймаючи до уваги матеріальний стан сторін та всі інші обставини, передбачені статтею 182 Сімейного кодексу України, зокрема те, що відповідач знаходиться у працездатному віці, доказів наявності на його утриманні інших осіб не надав, суд приходить до висновку, що відповідно до положень сімейного законодавства розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дочки, необхідно визначити в розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 10 листопада 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Присуджуючи аліменти на утримання дитини, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Крім того, при звернені до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 908 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору у вказаному розмірі.

Outcome: approved