Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 28 квітня 2007 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, який зареєстрований виконкомом Сусківської сільради Свалявського району Закарпатської області, актовий запис №5. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Причиною шлюбу є те, що сумісне подружнє життя виявилося невдалим, між ними втратились взаємопорозуміння та повага, тривалий час проживають окремо один від одного, ми не маємо спільних інтересів, спільне господарство не ведеться, фактично сім"ї немає. Зазначає, що фактично вони з відповідачем проживають в одному будинку, але в різних його частинах. Вказує, що син має проживати зним, оскільки він має сталий дохід та нормальні умови для проживання. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов"язку виховувати дитину, піклуватися про дитину та матеріально її забезпечувати. Позивач не має наміру перешкоджати відповідачу щодо здійснення прав та обов"язків відносно сина. В зв"язку з вищевикладеним, просить розірвати шлюб та визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з позивачем [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2024 року справу № 306/619/25 (провадження № 2/306/602/25) передано на розгляд судді Свалявського районного суду Вінер Е.А. (а.с.10). 11 квітня 2025 року суддею Свалявського районного суду Вінер Е.А. винесено ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с. 12). Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 20). Позивач та його адвокат в судове засідання не зявилися, адвокат позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позов підтримують та просять задовольнити (а.с. 22). Відповідач в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що на розірвання шлюбу згідна, примирення не бажає. Щодо визначення місця проживання дитини, то син сам виявив бажання проживати з батьком, на даний час син проживає з нею в одному будинку. Позивач перебуває на військовій службі у Волинській області. Представник третьої особи до суду не з`явилась. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлене наступне. 28 квітня 2007 року між сторонами було укладено шлюб у виконкомі Сусківської сільради Свалявського району Закарпатської області, про що зроблено актовий запис № 05, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.09.2009 (видане повторно) (а.с.3) Від шлюбу у подружжя [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.09.2009 (а.с. 6). Відповідно до ст. 110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (ст.109 СК України). Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що оскільки відповідач визнала позов про розірвання шлюб, примирення не бажає то подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про визначення місця проживання дітей, то в даній вимозі суд відмовляє з наступних підстав. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Пояснюючи підстави позову в заяві позивач зазначив, що їхній спільний син має проживати з батьком, оскільки він має сталий дохід та нормальні умови для проживання. Але суд не бере до уваги ці доводи, оскільки як позивач так і відповідач проживають за однією адресою: [ADDRESS] . Окрім того, на даний час позивач перебуває на військовій службі, що унеможливлює сина проживати разом з ним. За таких обставин, у вимозі про визначення місця проживання дитини необхідно відмовити.

Outcome: dismissed