Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог вказують, що 27.12.2005 року між [PERSON] (далі позивач 1) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі Банк, АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» (відповідач), було укладено кредитний договір №070-22-168, відповідно до умов якого йому було надано кредит у розмірі 18000 доларів США строком до 20.12.2015 року. Крім того, 27.12.2005 року в забезпечення виконання зобов`язання між [PERSON] (далі позивач 2, поручитель) та Банком було укладено іпотечний договір щодо передачі в іпотеку трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до цього, в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна було зроблено записи про обтяження. Позивачі не виконали свої зобов`язання по договору. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2009 року було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь АКБСР «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 106471,98 грн. за договором кредиту №070-22-168 від 27.12.2005 року та 4604,11 грн. за договором відновлювальної кредитної лінії №070-22-86/07 від 12.11.2007 року, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , згідно договорів іпотеки від 27.12.2005 року в реєстрі за №9242 та від 12.12.2007 року в реєстрі за №8982. Способом реалізації предмета іпотеки визначено продаж на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Крім того, також стягнуто з [PERSON] на користь АКБСР «Укрсоцбанк» судові витрати у справі (1700 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення). 27.11.2009 року судом було видано виконавчий лист, на підставі якого 04.03.2010 року державним виконавцем Другого ВДВС ЛМУЮ Вітер І.М. було відкрито виконавче провадження №17825598. Заборгованість позивача 2 сплачувалась частинами на рахунки органу ДВС (залишок несплаченої заборгованості становив 96200,61 грн.). На даний час, вказана заборгованість повністю сплачена [PERSON] (розрахунок здійснено 15.10.2024 року). У зв`язку з цим, позивачами на адресу відповідача була надіслана вимога про припинення обтяжень нерухомого майна у зв`язку із належним виконанням зобов`язань. З відповіді АТ «Сенс Банк» вбачається, що факт сплати заборгованості не звільняє позивачів від обов`язку виконання рішення. З огляду на вказане, позивачі просять суд визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором від 27.12.2005 року, визнати припиненою іпотеку та зняти заборону відчуження нерухомого майна, що було предметом договору іпотеки. Ухвалою суду від 26.03.2025 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 09.04.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. 17.04.2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, в якому остання заперечує позовні вимоги. Вказує, що належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Станом на сьогодні у позивачів існує залишок непогашеної заборгованості, що виключає можливість вважати іпотеку припиненою. При виконанні грошових зобов`язань, що виникли з кредитного договору, позивач неодноразово допускав прострочення, що надає право відповідачу, як кредитору, право вимагати від позивача сплати суми заборгованості, збільшеної за рахунок сум, передбачених у ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення. Задоволення позову спричинить порушення права Банку на стягнення коштів в порядку 625 ЦК України. Представник позивачів у письмовій заяві просив здійснювати розгляд справи без участі сторони, вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Клопотань чи заяв на адресу суду не подавав. Зі змісту письмового відзиву вбачається, що АТ «Сенс Банк» заперечує проти позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2005 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», було укладено кредитний договір №070-22-168, відповідно до умов якого йому було надано кредит у розмірі 18000 доларів США строком до 20.12.2015 року, зі сплатою 12,75% річних за весь строк фактичного користування кредитом (а.с.8-12). Крім того, 27.12.2005 року в забезпечення виконання зобов`язання між [PERSON] (поручитель) та Банком було укладено іпотечний договір (в реєстрі за №9242) щодо передачі в іпотеку трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-20). 12.11.2007 року між позивачем і Банком укладено договір відновлювальної кредитної лінії №070-22-86/07, згідно умов якого позичальником отримано кредит у розмірі 30000 доларів США. В забезезпечення умов вказаного договору укладено договір іпотеки від 12.12.2007 року (в реєстрі за №8982; предмет договору - трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) (а.с.22). Відповідно до цього, в Державному реєстрі іпотек було зроблено та в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна було зроблено записи про обтяження (записи перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) (а.с. 31-33). Позивачі не виконали свої зобов`язання по договору. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2009 року було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь АКБСР «Укрсоцбанк» 106471,98 грн. заборгованості за договором кредиту №070-22-168 від 27.12.2005 року та 4604,11 грн. заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №070-22-86/07 від 12.11.2007 року, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , згідно договорів іпотеки від 27.12.2005 року в реєстрі за №9242 та від 12.12.2007 року в реєстрі за №8982. Способом реалізації предмета іпотеки визначено продаж на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Крім того, також стягнуто з [PERSON] на користь АКБСР «Украсоцбанк» судові витрати у справі (1700 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення) (а.с. 21-23, справа № 2-2667/09). 27.11.2009 року судом було видано виконавчий лист, на підставі якого 04.03.2010 року державним виконавцем Другого ВДВС ЛМУЮ Вітер І.М. було відкрито виконавче провадження №17825598 (а.с.24-25, 26-27). Заборгованість позивача 2 сплачувалась частинами на рахунки органу ДВС (а.с.29). Згідно відповіді органу ДВС № 23527 від 27.02.2025 року вказане виконавче провадження закінчено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), залишок несплаченої заборгованості становив 96200,61 грн. (а.с.29). Ухвалою суду від 16.11.2021 року у виконавчому провадженні стягувача АТ «Укрсоцбанк» було замінено на його правонаступника АТ «Альфа-Банк» (встановлено згідно даних АСДС). З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Станом на 15.10.2024 року заборгованість повністю сплачена [PERSON] на рахунок АТ «Сенс Банк» (а.с30). Станом на дату розгляду справи відкритих та незавершених виконавчих проваджень щодо боржників [PERSON] та [PERSON] немає, що стверджується даними АСВП. Предметом позову є питання визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, визнання припиненою іпотеки та зняття заборони відчуження нерухомого майна (предмета іпотеки). За частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині першій статті 598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). У статті 1 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон) зазначено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 4 Закону обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 Закону встановлено, що іпотека припиняється\~у разі\~припинення основного\~зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідним від основного зобов`язання. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; від 14 листопада 2018 року в справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 500/4127/16-ц; від 06 серпня 2020 року в справі № 337/1000/19; від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~28 квітня 2021 року в справі № 569/14282/19, від 07 липня 2021 року в справі № 756/13164/18. Відповідно до частини п`ятої статті 43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. У частині третій статті 44 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Наявність заборони відчуження щодо майна є порушенням права особи на розпорядження належним йому відповідним майном, яке гарантоване статтею 319 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі\~№ 522/1528/15-ц зазначено, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2009 року було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь АКБСР «Укрсоцбанк» 106471,98 грн. заборгованості за договором кредиту №070-22-168 від 27.12.2005 року та 4604,11 грн. заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №070-22-86/07 від 12.11.2007 року, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також судові витрати у справі. Вказане рішення набрало законної сили. Враховуючи рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з пред`явленням вимоги про дострокове повне повернення кредиту та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Кредитор втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку. Судом встановлено, що рішення суду від 16.09.2009 року виконане позивачем 1, що підтверджується копією платіжної інструкції від 15.10.2024 року, відтак, зобов`язання за кредитним договором є припиненим. Матеріали справи не містять у собі доказів наявності відкритих виконавчих проваджень, відомостей про несплачений залишок заборгованості. Факт повної сплати заборгованості, у визначеному рішенням суду розмірі, з боку позивачів відповідачем не спростовувався. Щодо заперечень відповідача, висловлених у відзиві на позов, суд зазначає, що судове рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості фактично виконане позивачем 15.10.2024 року. Вказана дата є днем припинення зобов`язання. Обумовлене частиною другою статті 625 ЦК України право банк не реалізував. Матеріали справи не містять доказів пред`явлення кредитором вимог до позичальника відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Кредитор має право порушувати питання про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання рішення суду до моменту його фактичного виконання (в розглядуваному випадку з моменту винесення рішення суду від 16.09.2009 року до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання\~15.10.2024 року). Однак, таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору. Визнання судом припиненими зобов`язань за кредитним договором та іпотеки за іпотечним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору і зобов`язання в цілому, відповідно не позбавляє кредитора права на отримання сум, визначених статтею 625 ЦК України, однак вказані правовідносини та зобов`язання продовжують існувати в силу Закону, а не договору, тоді як договірні зобов`язання є припиненими. Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 344/17498/20 (провадження № 61-17813св21), у постанові 12 серпня 2021 року Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 757/34955/18 (провадження № 61-5528св21). Оскільки основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням, у суду наявні правові підстави для припинення іпотеки за договором іпотеки від 27.12.2005 року, як похідним від кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 4 Закону іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц дійшов висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України. Відповідно до ст.319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З досліджених судом доказів вбачається, що на час звернення до суду із цим позовом, позивачі виконали зобов`язання за кредитним договором відповідно до судового рішення, а відповідач безпідставно не вчинив дій для припинення іпотеки. Оскільки рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2009 року, яке ухвалено за позовом первісного кредитора, поданому на підставі ст.1050 ЦК України, повністю виконане, зобов`язання як за кредитним договором, так і укладеного на його забезпечення іпотечним договором, вважаються припиненими, в силу ст.599 ЦК України. Зважаючи на те, що новий кредитор заперечує повне виконання кредитного та іпотечного договорів, для поновлення прав позивачів слід задовольнити позов шляхом визнання припиненими зобов`язань за договором, визнання припиненою іпотеки та зняття відповідних заборон. Згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає до стягнення сума судового збору.

Outcome: approved