Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 26 травня 2018 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб у Перечинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , який на даний час проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні і вихованні. На початку 2022 року відповідач виїхав за кордон і до цього часу не повернувся, а відтак їх спільне життя та ведення спільного господарства з того часу припинено, тобто вже майже три роки. Між ними зникли взаємопорозуміння та повага одне до одного, на відстані вони втратили почуття любові та підтримки, які існували при укладенні шлюбу та спільному життя, тому їх сім`я фактично припинила своє існування. Вважає, що надання строку для примирення не виправить їх відносин, при тому що відповідач повертатися додому наміру не має, вона переконалася, що у неї з чоловіком різні характери, протилежні погляди на життя, обов`язки та захоплення, що у свою чергу виключає їх подальше спільне життя. Їх спільний син залишився проживати разом з нею, на її вихованні та утриманні. У цьому році він пішов до першого класу, крім цього двічі на тиждень відвідує гурток «Першокласник» у місті Перечин. Донедавна вона працювала\~ у АВС «Клокотива» у с. Тур`ї Ремети у ФОП [PERSON] , однак наразі вона змінила вид діяльності та займається вдома виготовленням мильних квітів і солодких букетів на замовлення, а тому має змогу більше часу приділяти сину. Крім цього, вони проживають спільно з її дідусем, який також має можливість постійно доглядати за дитиною та допомогти їй при потребі. Дідусь є власником житлового будинку, в якому вони проживають, та склав заповіт на її ім`я на вказаний будинок. Також зазначає, що відповідач як батько участі в утриманні сина бере лише час від часу, коли у нього виникає бажання, тоді як син дорослішає, пішов до школи, а відтак потребує збільшення витрат на купівлю одягу, харчування, навчальних матеріалів, а також для його розвитку згідно віку. В той же час чоловік за кордоном давно працевлаштований, отримує заробітну плату та відповідно може надавати кошти для утримання дитини. Її доходів для утримання малолітнього сина у повній мірі не вистачає, оскільки він потребує хорошого та якісного харчування, постійного оновлення одягу, інших обов`язкових речей для гармонійного розвитку, а також навчання. З огляду на вищевикладене просить шлюб між ними розірвати; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.\~\~ Ухвалою суду від 26 травня 2025 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача орган опіки та піклування Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про розірвання шлюбу, визнання місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів у частині позовних вимог про визнання місця проживання малолітньої дитини залишено без розгляду. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву, у якій просила справу розглянути у підготовчому засіданні; позов задовольнити; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кухта О.В. у підготовче судове засідання також не з`явилися, однак остання подала заяву про розгляд справи у підготовчому засіданні, позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнає. У підготовче судове засідання представник служби у справах дітей Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області як третьої особи [PERSON] також не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, а також долучила висновок органу опіки та піклування Тур`є-Реметівської сільської ради від 13 травня 2025 року № 263/03-10.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 26 травня 2018 року у Перечинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 32. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через різні характери, протилежні погляди на життя, обов`язки та захоплення, протягом трьох років разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги визнав, тому строк для примирення подружжю не надавався. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їх дитини, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи, що позивач у зв`язку з реєстрацією шлюбу із [PERSON] змінила своє прізвище, тому після розірвання шлюбу згідно ст. 113 СК України має право надалі іменуватися цим прізвищем. Крім цього встановлено, що відповідач у повній мірі не надає матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, враховуючи те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітнього сина. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, враховуючи наведене, вимоги ч. 1 ст. 182 СК України, а також те, що достовірних відомостей про заробіток (дохід) відповідача у суду немає, тому виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд вважає за можливим визначити розмір аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Так, відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 11 від 18 грудня\~ 2024\~ року\~ позивачем\~ сплачено\~ 2 422,40 грн\~ судового\~ збору, тобто\~ у\~ розмірі\~ по 1 211,20 грн за двома позовними вимогами про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання малолітньої дитини. При цьому слід зазначити, що позов у частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду, а відтак у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підстави для повернення судового збору за вказаною вимогою у розмірі 1 211,20 грн відсутні. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову (позовна вимога про розірвання шлюбу) відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 605,60 грн (1 211,20 грн х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на її користь з [PERSON] , що відповідає положенням ст. 141, 142 ЦПК України. Крім цього, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Таким чином, оскільки позивач у справі про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, тому з врахуванням ціни позову та визнання відповідачем позову у цій частині, суд приходить до висновку, що судовий збір, який би мала понести позивач, підлягає стягненню з [PERSON] \~ на користь держави у розмірі 605,60 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved