Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

03 квітня 2025 року до Дніпровського районного м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з Баглійського районного суду м. Дніпродзержиська Дніпропетровської області надійшла цивільна справа № 207/585/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди за підсудністю. Згідно позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», в інтересах якого діє представник Варшавський К.А., просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за договором оренди з правом викупу №1144210321045 від 21.03.2021 у розмірі 87870,00 грн та судові витрати у розмірі 2422,20 грн. Стислий виклад позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.03.2021 між ТОВ «Будинок Комфорту» та відповідачем [PERSON] укладено договір оренди майна з правом викупу № 1144210321045 (далі Договір оренди) у порядку, визначеному ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію». За цим Договором оренди, Орендодавець надав Орендарю у строкове платне володіння та користування Об`єкт оренди (Тип товару: Смартфон; Модель товару: Smart/tel ОРРО Reno 4 Lite 8/128GB Black) з подальшим переходом права власності на умовах, передбачених Правилами надання майна у оренду, які є невід`ємною частиною Договору та на момент укладення договору були розміщені на вебсайті Орендодавця у вільному доступі для необмеженого кола осіб. Орендар у свою чергу зобов`язався прийняти Об`єкт оренди у строкове володіння та користування, а згодом і у власність, на визначених умовах, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату. Також позивач вказує про те, що сторонами відповідно до умов Договору оренди, погоджено строк оренди майна на 12 місяців та щомісячні платежі у розмірі 2929,00 гривень, а також вартість Об`єкту оренди: при викупі за 12 місяців складатиме 35148,00 гривень (Пункт 2 Договору оренди майна з правом викупу). Зазначає, що Орендодавець відповідно до умов Договору оренди передав Об`єкт оренди шляхом відправлення на адресу Орендаря оператором поштового зв`язку ТОВ «Нова Пошта», що підтверджує транспортною накладною оператора поштового зв`язку, таким чином, передавши майно за договором оренди орендареві, орендодавець свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі. Натомість відповідач, як орендар, належним чином не виконував свої зобов`язання за договором, у зв`язку із чим починаючи із 21.04.2021 у нього виникла прострочена заборгованість за орендними платежами. Також відповідно до пункту 4 Договору оренди та пункту 8.4 Правил до договору оренди за прострочення Орендних платежів, Орендодавець має право нараховувати Орендарю пеню в розмірі до 3% (трьох відсотків) від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, починаючи з першого дня прострочення, але не більше 50% від загальної суми прострочених Орендних платежів за цим Договором оренди. Орендодавець відповідним правом скористався і нараховував пеню. Станом на дату складення відповідної позовної заяви унаслідок порушення орендарем умов викупу об`єкту оренди до орендаря не перейшло власності на об`єкт оренди. Щодо переходу права вимоги до позивача, покликається на укладений 03.07.2023 між ТОВ «Будинок Комфорту» та ТОВ «Свеа Фінанс» Договір факторингу № 01.02-28/23 та долучений до нього реєстр боржників, за яким ТОВ «Будинок Комфорту» відступив, а ТОВ «Свеа Фінанс» набув право вимоги до боржників за Договором оренди, зокрема щодо [PERSON] за договором оренди майна з правом викупу №144210321045. Зазначає, що відповідач, як орендар, на користь позивача жодних платежів станом на дату подання позовної заяви не здійснив, тому станом на дату складання позовної заяви заборгованість за Договором №144210321045 від 21.03.2021, яку просить суд стягнути, становить 87870,00 грн, яка складається з: заборгованості за простроченими орендними платежами 35148,00 грн; заборгованості за пенею за договором 17574,00 грн; заборгованості за вартістю орендного майна, донарахованою позивачем 35148,00 грн. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 30 квітня 2025 року . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 30 квітня 2025 року розгляд справи відкладено на 19 травня 2025 року, у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак в прохальній частині позовної заяви просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю представника позивача згідно вимог ч.3 ст. 211 ЦПК України. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, який повернувсь на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 72). Про проведення судового засідання відповідач також повідомлявся та викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив, відзив проти позову не надав. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи достатність доказів та те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов до переконання, що є всі правові підстави провести заочний розгляд даної справи, про що прийнята відповідна ухвала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст.\~3\~ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.\~208\~ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206\~цього Кодексу (які сторонами вчиняються усно та виконуються повністю у момент їх вчинення). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 759\~ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно зі ст.\~760\~ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Статтею 762\~Цивільного кодексу\~України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини першої ст.\~763\~Цивільного кодексу\~України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, що узгоджується з нормою ст. 764 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч. 2 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постанові Верховного суду України від 17 січня 2020 року, справа №916/2286/16, предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160(29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17. Обов`язковим аспектом щодо дійсності вимоги є підставність виникнення вимоги (стаття 11 ЦК України), як елементу зобов`язального правовідношення (стаття 502 ЦК України) на момент відступлення та підтвердження вимоги відповідними доказами. Дійсною для передачі також є вимога, яка виникла, але строк виконання цієї вимоги ще не настав. Згідно ст.1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012). Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Судом встановлено, що 21.03.2021 між ТОВ «Будинок комфорту» та [PERSON] було укладено договір оренди майна з правом викупу № 1144210321045 (а.с. 9- на звороті). За умовами вказаного договору (п.п. 1, 2 договору) орендодавець надав орендарю у строкове платне володіння та користування об`єкт оренди (тип товару: Smart/tel; модель товару: ОРРО Reno 4 Lite 8/128GB Black) з подальшим переходом права власності на умовах, передбачених правилами надання майна у оренду, які є невід`ємною частиною договору та на момент укладення договору були розміщені на вебсайті орендодавця у вільному доступі для необмеженого кола осіб. Орендар у свою чергу зобов`язався прийняти об`єкт оренди у строкове володіння та користування, а згодом і у власність, на визначених умовах, а також сплачувати орендодавцеві орендну плату. Сторонами відповідно до умов договору оренди (п. 2 договору), погоджено строк оренди майна на 12 місяців та щомісячним платежем у розмірі 2929,00 гривень, а також вартість об`єкту оренди: при викупі за 12 місяців складатиме 35148,00 гривень. Також, сторони погодили, що сплата орендної плати у розмірі 3349,00 гривень здійснюється орендарем до 21-го числа (включно) кожного наступного календарного місяця, що слідує за місяцем укладення договору протягом усього строку оренди, який становить 12 місяців, де днем внесення останнього платежу є 21.03.2022 (п. 3 договору). Окрім того, відповідно до п. 4 договору та п. 8.4 правил до договору оренди за прострочення орендних платежів, орендодавець має право нараховувати орендарю пеню в розмірі до 3% від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, починаючи з першого дня прострочення, але не більше 50% від загальної суми прострочених платежів за цим Договором оренди. (а.с. 9, 18 оберт). Згідно Договору, текст Правил надання майна у оренду знаходиться у вільному доступі за посиланням: https://dcomfort.com.ua/ru/about_us/pravila/. Із долученої до матеріалів справи послідовності дій ТОВ «Будинок Комфорту» та клієнтом [PERSON] щодо укладання договору №1144210321045 від 21.03.2021 в інформаційно- телекомунікаційній системі (Log-file) [PERSON] здійснено вхід до особистого кабінету, введено одноразовий ідентифікатор, останній був ознайомлений з офертою та вибравопцію «підписати одноразовим ідентифікатором». Крім того, останній надав необхідну інформацію для вчинення електронного правочину, зокрема свої паспортні дані. (а.с.14-15). Відповідно до правил надання майна у оренду ТОВ «Будинок комфорту» (надалі по тексту - Правила), копія яких наявна в матеріалах справи (а.с.16-20), судом встановлено, що вказані правила є невід`ємною частиною договору № 1144210321045 від 21.03.2021 та Орендар у свою чергу зобов`язався прийняти об`єкт оренди у строкове володіння та користування, а згодом і у власність, на визначених умовах, а також сплачувати орендодавцеві орендну плату. Крім того, передбачено, що Договір оренди майна з правом викупу може бути укладено не лише у письмовому вигляді у магазині, а й у електронній формі через особистий кабінет на сайті орендодавця. Орендодавець відповідно до умов договору оренди передав об`єкт оренди шляхом відправлення на адресу орендаря оператором поштового зв`язку ТОВ «Нова Пошта», що підтверджується експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» № 20450362526216 від 22.03.2021 (а.с. 21). Із копії розрахунку заборгованості за договором №1144210321045 від 21.03.2021 судом встановлено, що [PERSON] за період з 21.04.2021 по 18.06.2024 нараховано: 35148,00 грн сума заборгованості за орендні платежі згідно з договором; 17574,00 грн заборгованість за пенею за договором; 35148,00 грн сума заборгованості за вартістю неповернутого об`єкту оренди відповідно до умов договору, таким чином загальна заборгованість складає 87870,00. (а.с. 22 - 26). Суду надано копію Сповіщення про розірвання договору оренди майна з правом викупу, відповідно до якого ТОВ «Свеа Фінанс» повідомило [PERSON] про те, що ТОВ «Свеа Фінанс» було відступлено як право вимоги за заборгованістю Орендаря станом на дату укладення цього Договору факторингу, так і право самостійного нарахування (отримання) Фактором майбутніх орендних платежів, штрафних санкцій, вартості викупу орендованого майна, комісій та інших платежів, що передбачені Договорами оренди (п.2.2. Договору Факторингу № 01.02-28/23 від 03.07.2023). Повідомлено і про те, що у разі припинення Договору оренди майна з правом викупу, в тому числі і в разі одностороннього його розірвання за ініціативи Орендодавця Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати вартості Об`єкту оренди за вирахуванням суми вже внесених на момент припинення Договору оренди майна з правом викупу Орендних платежів. Вказано про необхідність погашення заборгованості за договором в строк до 12.07.2024, яка станом на 28.06.2024 становить 87870,00 грн (а.с.27) 03.07.2023 між ТОВ «Будинок комфорту» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (після перейменування ТОВ «Свеа Фінанс») укладено договір факторингу № 01.02-28/23, відповідно до умов якого ТОВ «Будинок Комфорту» передає (відступає) фактору, а фактор набуває права вимоги клієнта за Договорами та сплачує клієнту за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та строки встановлені цим Договором (а.с. 29-34). Відповідно до умов договору факторингу ТОВ «Свеа Фінанс» (ТОВ «Росвен Інвест Україна») відступлено як право вимоги за заборгованістю Орендаря станом на дату укладення цього Договору факторингу, так і право самостійного нарахування (отримання) Фактором майбутніх орендних платежів, штрафних санкцій, вартості викупу орендованого майна, комісій та інших платежів, що передбачені Договорами оренди (п.2.2. Договору Факторингу). Також судом встановлено, що відповідно до копії рішення єдиного учасника ТОВ «Росвен Інвест Україна» №1 від 25.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (а.с.41). До Договору факторингу № 01.02.-28/23 від 03.07.2023 долучено Реєстр боржників та Акт приймання-передачі Документації за Договором факторингу, згідно із якими ТОВ «Будинок комфорту» передало ТОВ «Росвен Інвест Україна» право вимоги за договором оренди № 1144210321045 від 21.03.2021, розмір загальної суми заборгованості за яким склав 52722,00 грн, яка складається з загальної суми вимог за договором без штрафних санкцій 35148,00 грн; сума штрафних санкцій 17574,00 грн. На підтвердження оплати викупу прав вимог за Договором факторингу № 01.02.-28/23 від 03.07.2023 надано копію платіжної інструкції № 9196 від 10.07.2023 на суму 7200000,00 грн. (а.с.39). На час розгляду справи у суді сума заборгованості залишається несплаченою відповідачем. Вирішуючи заявлені вимоги, суд виходить із того, що згідно із положеннями ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Суд вважає, що копія договору факторингу № 01.02.-28/23 від 03.07.2023, акти, реєстр боржників та платіжна інструкція є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Відповідно до Договору факторингу під правом вимоги розуміється всі права грошової вимоги (боргових зобов`язань) Клієнта за Договорами оренди до Боржників щодо погашення Заборгованостей, які виникли на підставі Договорів оренди, в тому числі і за договорами забезпечення, які такі наявні виконання зобов`язань за Договорами оренди та підтверджуються Документацією, а також усі інші права вимоги за Договорами, які Клієнтом відступаються Факторові за цим Договором. У даній справі договір факторингу у встановленому законом порядку відповідачем не визнавався недійсним. Таким чином позивачем доведено, що відповідно до умов договору факторингу до ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором оренди з правом викупу № 1144210321045 від 21.03.2021. Також підтверджено і те, що було відступлено, як право вимоги за заборгованістю орендаря станом на дату укладення цього Договору факторингу, так і право самостійного нарахування (отримання) фактором майбутніх орендних платежів, штрафних санкцій, вартості викупу орендованого майна, комісій та інших платежів, що передбачені Договорами оренди. Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за Договором оренди з правом викупу № 1144210321045 від 21.03.2021, право вимоги за яким перейшло до позивача. Як вбачається з матеріалів справи, всі дії [PERSON] при укладенні Договору оренди майна з правом викупу № 1144210321045 від 21.03.2021 підтверджувалися та підписувалися електронним підписом за допомогою одноразових ідентифікаторів, які направлялися на мобільний номер телефону відповідача. Таким чином, судом встановлено, що договір між позивачем та ТОВ «Будинок Комфорту» укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Ураховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що Договір №1144210321045 від 21.03.2021, укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису та відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні того договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із договору. Таким чином укладений між сторонами договір є обов`язковим до виконання. Судом встановлено, що ТОВ «Будинок комфорту» свої зобов`язання перед [PERSON] за договором оренди майна з правом викупу №1144210321045 від 21.03.2021 виконало у повному обсязі, передавши останньому поштою у строкове платне володіння та користування майно: Smart/tel ОРРО Reno 4 Lite 8/128GB Black, однак доказів внесення відповідачем (орендарем) орендних платежів за вказане майно матеріали справи не містять. У той же час, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, орендну плату, пеню за прострочення орендних платежів не сплатив, внаслідок чого заборгованість [PERSON] відповідно до розрахунку позивача за договором оренди майна з правом викупу №1144210321045 від 21.03.2021 за період з 21.04.2021 по 18.06.2024 становить 87870,00грн та складається з: 35148,00 грн - сума заборгованості за орендні платежі згідно з договором; 17574,00 грн - заборгованість за пенею за договором; 35148,00- грн сума заборгованості за вартістю неповернутого об`єкту оренди відповідно до умов договору. Щодо стягнення заборгованості за пенею у розмірі 17574,00 грн суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, суд вважає, що нарахування пені в сумі 58,58 грн від 25.02.2024; в сумі 1230,18 грн від 08.06.2022 та в сумі 1464,50 грн від 08.06.2022 за невиконання грошового зобов`язання з 25 лютого 2022 року є неправомірним, а відтак вимога позивача про стягнення з [PERSON] пені підлягає частковому задоволенню в загальній сумі 14820,74 грн. Також, суд не погоджується із заявленою позивачем до стягнення з [PERSON] заборгованістю за вартістю орендованого майна, яка нарахована виходячи з такого. Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідно до пункту 8.5. Правил надання майна у оренду у разі не здійснення оплати орендарем орендної плати протягом 60 календарних днів з моменту останнього платежу або укладення договору оренди майна з правом викупу, орендодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір оренди майна з правом викупу, повідомивши орендаря за 15 календарних днів до фактичної дати такого розірвання. Згідно із п.6.4.6 Правил, у разі припинення договору оренди майна з правом викупу, в тому числі і в разі одностороннього його розірвання за ініціативи орендодавця орендодавець має право вимагати від орендаря сплати вартості об`єкту оренди за вирахуванням суми вже внесених на момент припинення договору оренди майна з правом викупу орендних платежів. Тобто, вимога заявлена на підставі Правил надання майна в оренду, які, як встановлено судом не підписані [PERSON] окремо від договору, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, укладаючи договір, оскільки в самому договорі підписаному сторонами такої вимоги не визначено. За відсутності належного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Правила, відсутність у договорі оренди домовленості сторін про сплату вартості неповернутого об`єкту оренди, надані позивачем правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору оренди з правом викупу. Суд приймає до уваги лише умови, викладені безпосередньо у договорі, підписаному сторонами, без врахування умов, визначених правилами надання майна в оренду, які з відповідачем не погоджувалися. До спірних правовідносин суд застосовує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161 гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду». З огляду на викладене, вимога про стягнення заборгованості за вартістю неповернутого орендованого майна в сумі 35148,00 грн, передбачена правилами, не ґрунтується на вимогах договору, не підтверджена належними доказами та задоволенню не підлягає. Згідно зі статтею 705\~ЦК України за договором найму-продажу до переходу до покупця права власності на переданий йому продавцем товар покупець є наймачем (орендарем) цього товару. Покупець стає власником товару, переданого йому за договором найму-продажу, з моменту оплати товару, якщо інше не встановлено договором. Тобто, відповідно до умов договору орендар набуває право власності на об`єкт оренди після сплати всіх орендних платежів, а тому вартість об`єкта оренди фактично включена до складу орендних платежів за договором, у зв`язку з чим стягнення окрім орендних платежів також вартості орендованого майна призведе до подвійного стягнення вартості набутого відповідачем майна, а тому суд вважає, що дана позовна вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами оренди з правом викупу, і, як наслідок, виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся до суду. Відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договорів та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред`явлення до позичальника позову про стягнення боргу за договорами оренди з правом викупу і визначив борг на відповідну дату. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Доказів повернення відповідачем за вказаними договорами суми боргу за оренду у повному розмірі матеріали справи не містять. Отже, проаналізувавши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що обов`язок [PERSON] по поверненню заборгованості за простроченими орендними платежами в розмірі 35148 грн 00 грн та заборгованості за пенею у розмрі 14820,74 грн. знайшов своє підтвердження. Водночас, правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по договору у частині нарахованої пені в розмірі - 2753,26 грн., та заборгованість за вартістю орендного майна, донарахованого позивачем у розмірі 35148 грн - немає. А тому, в цій частині позовних вимог позивачу, слід відмовити. Розподіл судових витрат. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з відповідача в загальному розмірі 49968,74 грн. Отже, процентне співвідношення задоволених вимог становить 56,86 % ((49968,74 грн. задоволені вимоги) / ( 87870,00 грн. заявлені позовні вимоги )*100%). З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 1377 грн. 38 коп. (2422,40 грн. сплачений судовий збір * 56,86%), який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Outcome: partial