Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє адвокат Страх В. О., звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.05.2005 між сторонами по справі укладено шлюб, від якого подружжя мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно було набуте сторонами за спільні кошти, в період шлюбу та оформлене на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу 1-1044, посвідченого 14.08.2018 державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Ситнік О.О. Однак, відповідач по справі повідомив, що набуте нерухоме майно є його особистою приватною власністю. Поділити нерухоме майно відповідач відмовляється. З метою захисту своїх цивільних прав та інтересів просить позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними, по 1/2 частині кожному, поділивши набуте майно наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 49.2, житлова площа (кв.м): 27.2, залишивши у власності [PERSON] іншу 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху від 04.03.2024 (а. с. 25), ухвалою від 22.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання (а. с. 32). Ухвалою від 30.05.2024 за клопотанням представника позивача витребувано від Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області завірені копії договору купівлі-продажу серії та номер: 1-1044, виданий 14.08.2018, за яким [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) придбав у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та заяви [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) про її згоду на придбання її чоловіком [PERSON] вказаного нерухомого майна за вказаним договором купівлі-продажу (а. с. 76). Вимоги ухвали про витребування доказів від 30.05.2024 виконані, суду надано витребувані копії документів (а. с. 85 85 - 90). Не погоджуючись з позовними вимогами представник відповідача [PERSON] , адвокат Амельчишин О. В., подав відзив, у якому зазначив, що відповідач повністю погоджується та не оспорює, що вище вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя частки сторін в якій є рівними, оскільки вказане право презюмується та доказуванню не підлягає, а домовленості чи шлюбного договору про інше між сторонами не існує. Оскільки відповідач [PERSON] ніколи не оспорював чи не визнавав право власності відповідача [PERSON] на частину спільного сумісного майна подружжя, та між ними була досягнута спільна згода про поділ майна в позасудовому порядку, [PERSON] 15.02.2024 надав своїй матері [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на право виконання усіх дій, у тому числі і розпорядження, щодо належного йому всього без виключення майна. Про наявність вказаної довіреності позивачка була повідомлена [PERSON] та [PERSON] .. Також [PERSON] було запропоновано обрати на свій розсуд нотаріуса та зручні для неї день і час для укладення відповідних договорів про виділення їй частки у спільному сумісному майні подружжя та поділу майна у рівних частинах. Однак, замість виконання досягнутих усних домовленостей та за фактичної відсутності спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, з метою ухилення від сплати обов`язкових платежів та податків, які підлягають сплаті при вчиненні зазначених нотаріальних дій, [PERSON] , недобросовісно використовуючи свої цивільні та процесуальні права, звернулися до суду з даним позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. [PERSON] ніколи не стверджував, що спірне майно є лише його особистою власністю та ніколи не відмовлявся від поділу майна шляхом укладення нотаріального договору про поділ майна. Позивачка ніколи не пропонувала йому усно чи письмово прибути до будь-якого нотаріуса для укладення зазначеного договору. Тому відповідач не визнає наведену в позові обставину, що він не визнає право власності позивачки на спірне майно та начебто відмовляється від його поділу. Враховуючи ту обставину, що позивачка, діючи недобросовісно, намагається впевнити суд в тому, що між нею та відповідачем наявний спір про право власності, позивач, через свою довірену особу [PERSON] листом від 15.05.2024 повторно запропонував [PERSON] обрати нотаріуса та час для укладення відповідних договорів про поділ майна подружжя. Спираючись на викладене, представник відповідача у відзиві та своїх письмових поясненнях вказує, що за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Тобто взагалі відсутній підстави для розгляду судом позовної заяви [PERSON] оскільки між позивачем та відповідачем відсутній будь-який спір, позивачка ніколи не зверталася до відповідача з проханням прийти до певного чи будь-якого нотаріуса для укладення нотаріального договору про поділ майна. В свою чергу, позивач не вважає, що пред`явленням позову [PERSON] порушує його право власності на спільне майно подружжя. Отже між сторонами спір відсутній. На підставі викладеного у відзиві на позовну заяву представник відповідача просить закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору (а. с. 36 - 41). У встановлений строк позивач відповідь на відзив не подав. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити, вважає, що між сторонами по справі наявний спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, сторони не досягли згоди в тому числі щодо позасудового порядку врегулювання спору. Зазначив, що у разі закриття провадження у справі, як про це просить представник відповідача, та у подальшому ухилення стороною відповідача в укладенні договору про поділ майна, позивач буде позбавлений можливості захистити свої права у судовому порядку. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково повідомив, що позивачем суду не надано доказів порушення її прав відповідачем, просив закрити провадження у справі, а у разі, якщо суд не погодиться з такою позицією - ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні надав суду відповідні письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи (а. с. 143 - 152). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матірю відповідача, а позивачка її колишньою невісткою, останні розлучилися у 2024 році. Квартира була придбана відповідачем у період шлюбу з позивачкою. На ім`я свідка її сином було видано довіреність на розпорядження квартирою від його імені, так як сам перебуває за кордоном. Свідок запропонувала позивачці добровільно здійснити поділ квартири шляхом укладення відповідного нотаріального договору. Поряд з тим добровільно цього зробити не вдалося, оскільки позивачка уникає з нею спілкування, не пускає її до квартири, уникає телефонних розмов у зв`язку з чим свідок зверталась до поліції за цим фактом та у подальшому свідок змінила замки та ключі на вхідних дверях до квартири. На фоні даних подій у свідка виникла неприємна ситуація з позивачкою щодо квартири та склалися особисті неприязні відносин між ними. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що позивачем порушено спір з приводу поділу спільного майна подружжя, який регулюється нормами цивільного та сімейного законодавства, а саме положеннями ст.ст.368,\~372 ЦК України\~та ст.ст.60,\~70-71 СК України. Як убачається з нотаріально посвідченої заяви позивача [PERSON] , остання надала згоду на укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири її чоловіком [PERSON] та підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їх сумісною власністю (а. с. 86) В період шлюбу сторонами придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 14.08.2018 року державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованим в реєстрі за №1-1044 (а. с. 87 90). Інформація про правочин внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 10 - 11). Право власності на зазначене майно зареєстровано одноособово на відповідача [PERSON] . Відповідно до ст.\~60\~Сімейного Кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. З п.23, 24 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №11\~від 21.12.2007\~року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя слідує, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ст.ст.70, 71\~Сімейного Кодексу\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст.372\~ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне їх задовольнити у спосіб визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін та поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши у власність позивачу 1/2 частку квартири, припинивши на вказану частку право власності відповідача; виділити у власність відповідача 1/2 частку квартири; припинити право спільної сумісної власності сторін на вищевказане нерухоме майно. Підстав для закриття провадження у справі суд не вбачає виходячи з наступного. Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 ч. 1 ст.\~255\~ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Відсутність предмета спору дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної стороною відповідача правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). У даному випадку предмет спору існує, з огляду на відсутність взаємних дій сторін, в тому числі під час розгляду справи, щодо позасудового врегулювання стопу і наявні підстави для здійснення захисту прав і інтересів позивача у обраний останньою спосіб, що узгоджується з положеннями ст. 16 ЦК України. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі. При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. Так, згідно вказаної норми закону судові витрати у справі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Статтею 133\~ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судових витрат встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо), що передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підтвердження понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору подана квитанція про сплату судового збору № ХP9H-EP1B-E4ХE-OKC8 від 28.02.2024 в сумі 2466,42 грн. за позовну вимогу майнового характеру (а. с. 19) та квитанція № 7317-А2М4-EРТ4-8А4Х від 30.05.2024 в сумі 968,96 грн. (а. с. 67) за позовну вимогу немайнового характеру. З огляду на задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 3435,38 грн. підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Outcome: approved