Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач вказує, що він проживав разом із відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . 04 лютого 2020 року рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 04 лютого 2020 року шлюб між ними розірвано. Неповнолітня дитина - [PERSON] залишилась проживати з ним, а відповідачка виїхала проживати в м. Київ. В подальшому, відповідачка взагалі не спілкується з дитиною, не займається її вихованням та утриманням. Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2024 року визначено місце проживання дитини - [PERSON] з батьком - [PERSON] та з відповідачки стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] . Відповідач самоусунулася від виховання та догляду за дитиною, не займається її вихованням, не спілкується з дитиною, не надає матеріальної допомоги. Тому, просив суд позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно дитини: [PERSON] , [INFO] . Позивач та його свої вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, за зареєстрованим місцем проживання відповідно до ст.128 ЦПК України. Відповідно до поштової довідки [PERSON] відсутня за зареєстрованим місцем проживання. В силу положення п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила іншої адреси. Відповідачка також повідомлений про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З огляду на вказане, відповідачка вважається такою, що повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, проте вона в судове засідання на розгляд справи не з`явилася, причини неявки не повідомила, заяву до суду про розгляд справи без її участі та відзив не надала. Третя особа: служба у справах дітей Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника служби, позовні вимоги підтримують. Процесуальні дії у справі. 23 квітня 2025 року ухвалою судді дана цивільна справа була прийнята до свого провадження суддею Любашівського районного суду Одеської області Вужиловським О.В. 12 травня 2025 року підготовче судове засідання по даній справі було закрито та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] видно, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Згідно рішення Любашівського районного суду Одеської області від 04 лютого 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2024 року визначено місце проживання дитини - [PERSON] з батьком - [PERSON] та із [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] (а.с. 12-16). З довідки про зареєстроване місце проживання видно, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а.с. 10). З довідки Кривоозерського ліцею № 2 Кривоозерської селищної ради Первомайського району Одеської області № 68-29/01 від 18 березня 2025 року видно, що [PERSON] навчається в 7 класі Кривоозерського ліцею № 2 Кривоозерської селищної ради (а.с. 17). Згідно характеристики на [PERSON] з Кривоозерського ліцею № 2 Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області видно, що вона навчається в 7 класі, має навчальні досягнення середнього рівня, підтримує добрі стосунки з багатьма учнями. Мати дитини - [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, з класним керівником на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являється (а.с. 18). З розрахунку Савранського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) видно, що станом на 31.03.2025 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки - [PERSON] в сумі 32959 грн. 28 коп. з моменту ухвалення рішення відповідач аліменти не сплачувала взагалі (а.с. 19). З характеристики ТОВ «Світ соломи видно, що [PERSON] працює в ТОВ «Світ соломи» на посаді брикетувальника, характеризується позитивно, отримує заробітну плату(а.с. 20-21). Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] видно, що [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] [INFO] (а.с. 22). З листа, адресованого суду від [PERSON] від 05 травня 2025 року видно, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки - [PERSON] (а.с. 30). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом положень Конвенції ООН «Про права дитини», ч.2 ст.11, ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили . Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно висновку Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області № 03-01/24/484 від 23 квітня 2025 року видно, що визнано доцільно [PERSON] позбавити батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , з огляду на те, що вона самоусунулась від виконання батьківських обов`язків (а.с. 35-36). Суд вважає, що в судовому засіданні доведено факт ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини [PERSON] , що підтверджується вищезазначеними доказами, заявою відповідачки щодо позбавлення її батьківських прав. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що відповідачка, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце слухання справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, жодного разу не з`явилась, не надала будь-якого відзиву, на засідання органу опіки та піклування не з`явилась, в телефонному режимі повідомила, шо в неї не має змоги спілкуватись з дитиною та в неї інші пріорітети в житті, в судовому засіданні будь-яких пояснень не надала, що позбавляє суд можливості встановити її відношення до дитини, тому суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення батьківських прав відповідача підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не заявляли вимог про розподіл судових витрат, тому суд вважає можливим залишити судові витрати за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved