Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

1. Стислий виклад позицій сторін. 1а. Первісний позов. 06.12.2024 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.09.2020 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів в сумі 60 000, 00 доларів США (далі - Договір) і на підтвердження його укладення відповідач надав розписку про отримання грошових коштів, які зобов`язався повернути в повному обсязі. Передача коштів та написання розписки 02.09.2020 року відбулись в присутності свідка [PERSON] . 08.12.2021 року позивач направив на адресу реєстрації та проживання відповідача вимогу про повернення грошових коштів за Договором, в якій просив повернути 60 000, 00 доларів США протягом трьох днів з моменту отримання вимоги, яку 09.12.2021 року відповідач відмовився отримувати. Відповідач ухиляється від виконання боргового зобов`язання за Договором, на телефонні дзвінки не відповідає. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 60 000,00 доларів США основної суми боргу, 5 168,21 доларів США - 3% річних, а всього 65 168,21 доларів США, що еквівалентно 2 715 090 грн, а також 15 140,00 грн судового збору, 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу (ас 2-14). 27.02.2025 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що між сторонами Договір не укладався. В вересні 2020 року [PERSON] зустрічався з [PERSON] , однак жодних коштів від нього не отримував, а їх зустріч була зумовлена обговоренням бізнесових питань та подальшого розділення прибутку від спільної господарської діяльності. [PERSON] був переконаний, що оспорюваний Договір є удаваним, оскільки ніяких реальних дій щодо виконання його умов жодною із сторін вчинено не було, а сам Договір не містив ні інформацію про передачу/отримання грошових коштів, ні інформацію про граничну дату повернення таких коштів. Просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити (ас 81-86). Позивач відповідь на відзив на позовну заяву не подав. 1б. Зустрічний позов. 27.02.2025 року представник відповідача подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання недійсним Договору позики, мотивуючи вимоги тим, що в вересні 2020 року [PERSON] зустрічався з [PERSON] , однак жодних коштів від нього не отримував, а їх зустріч була зумовлена обговоренням бізнесових питань та подальшого розділення прибутку від спільної господарської діяльності. [PERSON] був переконаний, що оспорюваний Договір є удаваним, оскільки ніяких реальних дій щодо виконання його умов жодною із сторін вчинено не було, а сам Договір не містив ні інформацію про передачу/отримання грошових коштів, ні інформацію про граничну дату повернення таких коштів. Після початку повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України спільна господарська діяльність сторін припинилась і [PERSON] почав говорити про свій скрутний матеріальний стан. Той факт, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за Договором лише через більш як чотири роки після його підписання свідчить про намагання [PERSON] ввести в оману суд з приводу дійсності (реальності) даного правочину. Недійсність (удаваність) даного правочину можуть підтвердити свідки. Справжня правова природа правовідносин між сторонами є відмінною від тієї, що визначається договором позики, а дійсність та достовірність договору позики спростовується відсутністю факту отримання грошей та іншими доказами, які в своїй сукупності вказують на недійсність оспорюваного договору. Просить визнати недійсним договір позики від 02.09.2020 року, укладений між сторонами у формі розписки і стягнути з позивача на корить відповідача судові витрати у справі (ас 95-99). 24.03.2025 року представник позивача подав відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого позивач зустрічну позовну заяву не визнає і просить відмовити у її задоволенні, оскільки наявність між сторонами позикових правовідносин підтверджується наявним оригіналом розписки у позичальника, яка підтверджує факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути (ас 127-131). 26.03.2025 року представник позивача подав заяву про виклик свідків (ас 132-135). Сторона відповідача відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву не подала. 2. Рух справи в суді. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2024 року, справа передана на розгляд головуючому судді Н.В. Шептицькій (ас 29). 10.12.2024 року на запит головуючої судді надійшла відповідь з ЄДДР про місце реєстрації відповідача (ас 31), оскільки це має значення для вірного визначення територіальної підсудності даної справи, згідно ч. 1 ст. 27 ЦПУ України. 3. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою головуючої судді від 10.12.2024 року первісна позовна заява прийнята до розгляду в загальному позовному проваджені, почато підготовче провадження (ас 39-40). Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 09.01.2025 року підготовче засідання відкладено на 04.02.2025 року (ас 52-53). Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 04.02.2025 року підготовче провадження у справі продовжено до 04.03.2025 року, підготовче засідання відкладено на 04.02.2025 року (ас 72-73). Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 04.03.2025 року поновлено стороні відповідача пропущений процесуальний строк для подання зустрічної позовної заяви, яка була прийнята до розгляду із первісним позовом, підготовче засідання відкладено на 26.03.2025 року (ас 115-116, 119-121). Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 26.03.2025 року заява представника позивача про виклик свідків задоволена, підготовче провадження закрито, призначена справа до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 15.04.2025 року (ас 139-141), в якому оголошено перерву до 14.05.2025 року, в якому оголошено перерву до 20.05.2025 року. Датою прийняття рішення у цій справі є 27.05.2025 року - дата складення і проголошення повного судового рішення. 4. Процесуальна позиція сторін. Сторона позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Сторона відповідача в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала та просили відмовити в його задоволенні за його безпідставністю, посилаючись на відзив на позовну заяву. Представник відповідача зустрічний позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. 5. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно показань позивача [PERSON] , допитаного судом за його згодою як свідка, між ним та відповідачем були тривалі довірливі стосунки у сфері автомобільного бізнесу, пов`язаного із купівлею-продажем транспортних засобів, у тому числі за кордоном, їх оформленням та реалізацією на території України. Тому він погодився на пропозицію відповідача позичити у борг 60 000,00 доларів США для купівлі по вигідним цінам транспортних засобів з метою їх подальшої реалізації та розподілу прибутку. 02.09.2020 року він дав у борг відповідачу 60 000, 00 доларів США, про що [PERSON] була написана відповідна розписка у присутності свідка [PERSON] . В подальшому [PERSON] почав ухилятися від зустрічі з ним, не відповідав на телефонні дзвінки, жодної інформації про купівлю або причини некупівлі транспортних засобів не надавав. За таких обставин 08.12.2021 року він надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення коштів за розпискою від 02.09.2020 року, яку відповідач відмовився отримувати. Протягом трьох років він намагався вирішити вказане спірне питання - повернення 60 000,00 доларів США з відповідачем в позасудовому порядку. Проте відповідач на жодні його пропозиції зустрітися і обговорити порядок повернення боргу не відреагував, у зв`язку з чим він звернувся з даним позовом в суд. Згідно показань свідка [PERSON] , вона була присутня 02.09.2020 року при написанні [PERSON] розписки про його зобов`язання повернути [PERSON] 60 000,00 доларів США і бачила, як [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти. Проте, про ні валюту («здається долари»), ні про конкретну суму, яка була передана [PERSON] , вона нічого не може пояснити, оскільки не звернула на це увагу. Згідно розписки від 02.09.2020 року, [PERSON] винен [PERSON] 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі (ас 21). Згідно вимоги від 08.12.2021 року, позивач просить відповідача повернути йому 60 000,00 доларів США протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання цієї вимоги (ас 22) і 09.12.2021 року вказана вимога була повернута позивачу через відмову від її одержання (ас 27). 6. Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Згідно ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 611 цього ж Кодексу, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин (висновок Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026 цс 16). Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. 7. Правова оцінка і висновки суду. Враховуючи вищенаведене у сукупності, заслухавши думку і пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та докази, надані на підтвердження позовних вимог та їх заперечення по первісному і зустрічному позовах, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, а також достатність наданих доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, виходячи з аналізу змісту норм статей, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволення, виходячи з наступного. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). Судом установлено, що [PERSON] написана розписка від 02 вересня 2020 року, відповідно до якої він винен [PERSON] 60 000 доларів США, які зобов`язується повернути в повному обсязі (ас 21). Матеріали справи не містять доказів і судом не було встановлено факту неотримання [PERSON] грошей від [PERSON] . Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. І саме такий обов`язок відповідача зазначений у розписці - «зобов`язуюсь повернути в повному обсязі». Заперечуючи проти позову і пред`являючи зустрічний позов, сторона відповідача одночасно зазначила: про іншу природу правовідносин, які виникли між сторонами, а саме про надання послуг і організації господарської діяльності по купівлі-продажу транспортних засобів; про недійсність договору позики, оскільки такий договір не було вчинено (договір не був укладений), оскільки не було передачі грошових коштів від позивача до відповідача; про відсутність між сторонами будь-яких договірних відносин, що випливають з договору позики. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 02 вересня 2020 року. При цьому у розписці від 02 вересня 2020 року [PERSON] зазначив, що він винен [PERSON] кошти, які зобов`язався повернути в повному обсязі. Про жодні правові відносини між сторонами, що випливають із договору про надання послуг, в розписці не зазначено, а тому досліджуючи цю розписку від 02.09.2020 року суд доходить висновку про наявність між сторонами правовідносин саме з договору позики. Таким чином, суд, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши всі надані докази, доходить висновку, що позивач правомірно вимагає повернення основної суми позики, посилаючись на договір позики - розписку від 02.09.2020 року та норми чинного законодавства, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. За таких обставин, оскільки відповідач за первісним позовом на день подання позову до суду зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, суд доходить висновку щодо задоволення позову [PERSON] та стягнення з [PERSON] на користь позивача суми грошових коштів (основного боргу) за договором позики в сумі 60 000,00 доларів США. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період з 18.12.2021 року по 05.12.2024 року в сумі 5 168,21 доларів США, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася. Встановлено, що [PERSON] порушив грошове зобов`язання, то у [PERSON] виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Розрахунок 3% річних за порушення зобов`язання зі сплати боргу за договором позики за період з 18.12.2021 року по 23.02.2022 року здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення: 60 000,00 доларів США x 3 % x 68 днів : 365 днів = 335,34 доларів США. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних у розмірі 335,34 доларів США за період з 18.12.2021 року по 23.02.2022 року. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Законом України "Про валюту і валютні операції». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорах, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 60 000,00 доларів США і три проценти річних у розмірі 335,34 доларів США за період з 18.12.2021 року по 23.02.2022 року, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Суд зазначає, що зайвим є посилання на грошовий еквівалент стягнутої суми боргу у гривні, оскільки зазначення судом двох грошових сум, які необхідно стягнути з відповідача, може внести двозначність у розуміння суті обов`язку боржника. Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами, є недійсним, згідно вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину удаваним відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин - Договір є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Крім того, аналізуючи викладені обставини, суд доходить висновку, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при укладенні спірного договору позики воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином. Оскільки підстави для визнання договору позики від 02.09.2020 року недійсним відсутні, тому вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним правочину задоволенню також не підлягає. 8. Розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 15 140,00 гривень (ас 1). В порядку статті 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі відсотковому відношення до задоволених вимог. В ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в розмірі - 60 335, 34 доларів США, що становить 92,6 % від заявленої позивачем суми. Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору, у відсотковому співвідношенні від розміру задоволеної частини позовних вимог та становить 14 019, 64 грн (15140,00:100х92,6%). Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, то судові витрати понесені відповідачем, стягненню з позивача не підлягають.

Outcome: partial