Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Позивач 14.03.2025 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімаріус» (далі ТОВ «Прімаріус») про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення. В обґрунтування позову зазначає, що з 25 січня 2023 року працювала на посаді заступника головного бухгалтера невідокремленого структурного підрозділу Запорізьке відділення ТОВ «Прімаріус». 03.03.2025 року на підставі наказу № 52/ОС від 28 лютого 2025 року трудовий договір між позивачкою та відповідачем був припинений за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Згідно з Повідомленням ТОВ «Прімаріус» про нарахування суми, належної працівникові при звільненні від 03.03.2025 р., станом на день звільнення - 03.03.2025, у ТОВ «Прімаріус» існує заборгованість із заробітної плати в сумі 199772,45 грн., яка складається із заборгованості зі сплати заробітної плати у розмірі 169 376,93 грн. та заборгованості зі сплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 30395,52 грн. В день звільнення ТОВ «Прімаріус» виплату належних позивачці сум не здійснив. Ухвалою судді від 19.03.2025 року провадження по справі відкрито, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15.04.2025 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. В обґрунтування заяви зазначає, що 13.03.2025 ТОВ «Прімаріус» сплатило на користь позивачки частину заборгованості із заробітної плати в сумі 22247,50 грн. Крім того, позивачем допущено неточності при формуванні суми позовних вимог до ТОВ «Прімаріус». У зв`язку з чим просить суд зменшити суму позовних вимог та стягнути заборгованість із заробітної плати в сумі 152587,29 грн., яка складається із заборгованості зі сплати заробітної плати в розмірі 129182,74 грн. та заборгованості зі сплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 23404,55 грн., а також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення. Позивач, будучи повідомленою судом своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася. Через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не направив свого представника, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, повісткою, направленою за адресою реєстрації юридичної особи, повістки повернулись не врученими, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки представника відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною четвертою статті 43\~Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома статті 43 Конституції України). За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 115\~Кодексу законів\~про працю\~України та стаття 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Судом встановлено, що у період, за який позивачка просить стягнути заробітну плату, вона виконувала свої трудові обов`язки, проте заробітну плату не отримувала. Причини невиплати заробітної плати позивачу, відповідач суду не пояснив. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, з доведення належним чином виконання своїх обов`язків перед працівником з виплати заробітної плати відповідачем не надано доказів виплати спірної заробітної плати позивача за період роботи з 01.12.2024 року по день звільнення, а саме: по 03.03.2025 року. Період роботи позивача в ТОВ «Прімаріус» підтверджується записами з трудової книжки серії [NUMBER] , яка належить [PERSON] . Згідно з наказом (Розпорядженням) «Про припинення трудового договору (контракту)» від 03.03.2025 року №52/ОС, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем, та була звільнена 03.03.2025 року, причина звільнення за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Загальний період компенсації за період роботи складає 27 календарних днів щорічної основної відпустки. Відповідно до повідомлення директора ТОВ «Прімаріус» від 03.03.2025 року про нарахування суми, належної працівникові при звільненні, [PERSON] було нараховано до виплати за листопад 2024 року заробітну плату у розмірі 22247,50 грн., за грудень 2024 року заробітну плату у розмірі 25010,00 грн., за січень 2025 року заробітну плату у розмірі 40010,00 грн., за лютий 2025 року заробітну плату у розмірі 40010,00 грн., за березень 2025 року заробітну плату у розмірі 25309,79 грн. (яка є компенсацією за невикористану відпустку), що в загальному розмірі становить 152\~587,29 грн. Згідно до довідки про середньоденну заробітну плату №43 від 11.03.2025 року виданої НСП Запорізьке відділення ТОВ «Прімаріус» судом встановлено, що [PERSON] дійсно працює в НСП Запорізьке відділення ТОВ «Прімаріус» на посаді Заступник головного бухгалтера. За період роботи в січні 2025 року (кількість робочих днів складає 23, фактична кількість відпрацьованих робочих днів 16) та за період роботи в лютому 2025 року (кількість робочих днів складає 20, фактична кількість відпрацьованих робочих днів 20) заробітна плата нарахована в розмірі 94\~897,24 грн. Середньоденна заробітна плата складає 2636,03 грн. Право на звернення до суду передбачене статтею 233 Кодексу законів про працю України, а саме у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233\~Кодексу законів\~про працю\~України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець, у свою чергу, має спростувати факт порушення прав працівника, в тому числі щодо невиплати заробітної плати. Таким чином, розмір заборгованості по заробітній платі за період з 25 січня 2023 року по 03 березня 2025 року складав 152\~587,29 гривень, яка складається із заборгованості зі сплати заробітної плати в розмірі 129\~182,74 грн., та заборгованості зі сплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 23\~404,55 грн., з якої вже вирахувані обов`язкові платежі та внески у загальному розмірі 45\~185,16 грн. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. У ході судового розгляду не здобуто відомостей про виплату позивачеві відповідачем заборгованості по заробітній платі, як і не встановлено про наявність вини (умислу) позивача у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві, що згідно зі статтями 47, 115-116\~Кодексу законів\~про працю\~України є підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку. Одним із загальних засад цивільного законодавства, закріплених пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, є справедливість, добросовісність та розумність. Загальна заборгованість по заробітній платі станом на 03 березня 2025 року складала 152587,29 грн., проте, 13.03.2025 позивачці відповідачем було сплачено 22247,50 грн., про що вона зазначила в своїй заяві. Отже, сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 130339,79 грн. без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, оскільки вони вже були відраховані в цьому розрахунку. В іншій частині, в сумі, що перевищує 130339,79 грн. позов про розмір заборгованості із заробітної плати не підтверджений належними доказами, тому задоволенню не підлягає. У відповідності з вимогами частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100. Середній заробіток працівника визначається, відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з пунктом 5 Порядку, основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Суд бере\~до уваги\~суми доходу\~позивача,\~згідно відомостей\~з довідки\~про середньоденну\~заробітну плату\~№43\~від 11.03.2025\~року,\~та визначає\~середньоденну заробітну\~плату,\~яка становить\~2636,03\~грн.,\~а тому\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню середній\~заробіток за\~весь час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~за період\~з 03\~березня 2025\~року по\~26.05.2025\~р.\~у загальному\~розмірі 160797,83 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, виходячи з наступного розрахунку: 2636,03 грн. х 61 робочих дня. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до\~статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі пункту 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць у сумі 51961,04 грн. підлягає негайному виконанню з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати з цієї суми. З частини шостої статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: partial