Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» (далі - відповідач, АТ «Київський завод «Радар»), у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 83 015,65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16.02.2022 року по день ухвалення рішення по справі та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що з 01.10.2017 року по 15.02.2022 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем на посаді техніка-технолога 1 категорії в складальний цех № 10. Наказом № 13-Квід 15.02.2022 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням. При звільненні відповідач не виплатив позивачу заробітну плату у розмірі 83 015,65 грн. У зв`язку із тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2022 року позовну заяву [PERSON] - залишено без руху. 10.01.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 27.03.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів. 28.03.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів. 17.04.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній вказує, що відповідачем була погашена заборгованість по заробітній платі у розмірі 122 487,77 грн, шляхом перерахування зазначеної суми на банківську картку позивача, що підтверджується платіжним дорученням № 442611 від 17.02.2023 року. Крім того, вказала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У зв`язку з неможливістю погашення заборгованості через фактичну відсутність коштів на рахунку підприємства та фінансовою кризою, яка виникла внаслідок діяльності позивача на займаній ним посаді та збройної агресії російської федерації проти України, підприємство не мало фактично можливості своєчасно виплатити належні працівникові суми. 11.12.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшли пояснення по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, разом тим, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відповідач про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що 01.10.2007 року на підставі наказу № 145К від 01.10.2007 [PERSON] було прийнято на посаду техніка-технолога 1 категорії в складальний цех № 10, що підтверджується копією її трудової книжки. 15.02.2022 року наказом № 13-К позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, що також підтверджується копією її трудової книжки. При звільненні відповідач не виплатив позивачу заробітну плату у розмірі 83 015,65 грн., що підтверджується копією розрахункового листка за липень 2021 року. Відповідно до платіжного доручення № 442611 від 17.02.2023 року відповідачем була погашена заборгованість по заробітній платі у розмірі 122 487,77 грн., шляхом перерахування зазначеної суми на банківську картку позивача. Оскільки судом встановлено, що відповідачем була погашена заборгованість по заробітній платі, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.02.2022 року по день ухвалення рішення по справі, суд вказує наступне. За змістом ст. 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку. Разом з тим, Законом №2352-IX від 01.07.2022 текст статті 117 викладено в іншій редакції, що набрала чинності 19.07.2022: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». З прийняттям нормативно-правового акта в новій редакції втрачають чинність норми акта в попередній редакції. Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Тобто, дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. За змістом ч. 1 ст. 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі, як у даному випадку, і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Отже, суд застосовує положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та відповідно з 19.07.2022 в новій редакції Закону №2352-IX. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З розрахунку середнього заробітку у сумі 428,57 грн., за 1 робочий день, розмір середнього заробітку за затримку по виплаті заробітної плати за 6 місяців становить 119*428,57 =50 999,83 грн. Суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 50 999,83 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 992,40 грн. судового збору.

Outcome: partial