Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.06.2024 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2024 року о 16:31:34 годин вказані матеріали позовної заяви були розподілені судді Колеснику О.М. (т.1, а.с.42). Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 1.07.2024 року позовна заява [PERSON] була залишена без руху, а заявнику був наданий 5-тиденний термін для усунення недоліків позовної заяви (т.1, а.с.47-49). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.07.2024 року було відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження і призначено в підготовче судове засідання (т.1, а.с.94-95). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2025 року було закрито підготовче провадження у даній справі і призначено розгляд справи по суті (т.2, а.с.16-17). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 8.01.2020 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 100 744 доларів США та 3% річних в розмірі 9 025,56 доларів США. 17 грудня 2020 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва було відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] , яке було скасоване постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково і стягнуто на його користь з [PERSON] 100 744 доларів США заборгованості за договорами позики від 01 січня 2016 року та 9 025,56 доларів США 3% річних на підставі ч.2, ст.625 ЦК України за період з 02 січня 2017 року до 27 грудня 2019 року. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. 7 лютого 2022 року Постановою Верховного суду, постанову Київського апеляційного суду від 20.05.2021 року залишено без змін. 15 липня 2021 року та 16 липня 2021 року державним виконавцем Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) було відкрито виконавчі провадження [NUMBER] та [NUMBER] на підставі виконавчих листів №753/97/20, виданих Дарницьким районним судом м. Києва на виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року. В подальшому вказані виконавчі провадження зведені у виконавче провадження [NUMBER]. В рамках даного зведеного виконавчого провадження [PERSON] було надано державному виконавцю договір дарування квартири від 16 жовтня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за №3-912, за яким [PERSON] подарував [PERSON] та неповнолітній [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Тобто, договір дарування квартири був укладений за два місяця до винесення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2020 року, з метою ухилення від виконання рішення суду. В зв`язку з чим, представник позивача вказує, що договір дарування квартири від 16.10.2020 року є недійсним з підстав наявності в ньому ознак фіктивності (фраудаторності), тобто вчиненого не з метою настання реальних правових наслідків - дарування дружині і дочці квартири, а укладеного з метою приховання майна від звернення стягнення на нього за для погашення заборгованості перед кредитором, вчинений в період настання у нього такого зобов`язання. Крім того, представник позивача вказав, що посилання [PERSON] щодо надходження йому та [PERSON] з липня 2019 року дзвінків з погрозами від осіб, які вимагали повернути кошти позивачу, та звернення [PERSON] за цим фактом до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, за фактом якого було відкрите кримінальне провадження №42019101050000037 від 13.02.2019 року, є безпідставними оскільки органами досудового слідства не було встановлено, що позивач є причетним до вказаного ймовірного злочину. Також, представник позивача вказав, що посилання [PERSON] що квартира, яка розташована в [ADDRESS] , придбана за кошти дружини, що їй подарували батьки, не підтверджена жодними доказами, як і не підтверджено жодними доказами, що починаючи з 2019 року [PERSON] вчиняв дії спрямовані на укладення договору дарування від 16.10.2020 року, в зв`язку з побоюваннями [PERSON] за своє життя та життя їх доньки [PERSON] , вимагаючи, щоб [PERSON] переоформив спірну квартиру на неї та доньку. Так, представник позивача вказав, що сукупність дій [PERSON] , починаючи з переховування від кредитора та продовжуючи вчинення дій спрямованих на не виконання рішення суду, перешкоджанні у його виконанні, - беззаперечно свідчить про ухилення відповідача [PERSON] від виконання рішення суду №753/97/20, яке набрало законної чинності, в зв`язку з чим представник позивача просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладеним між відповідачами 16 жовтня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за №3-912, а також скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на дану квартиру. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , вважають такою, що не підлягає задоволенню. Так, представник позивача в позові посилається на те, що [PERSON] з метою ухилення виконання рішення суду за два місяці до винесення рішення першої інстанції, а саме під час розгляду судової справи №753/97/20 Дарницьким районним судом м. Києва уклав договір дарування квартири, яка розташована в [ADDRESS] , після чого продовжує проживати та вести спільний побут з дружиною та дочкою в тій самій в квартирі, а відтак посилаючись на норми ст.ст.203, 215, 234 ЦК України та правові висновки Верховного Суду, позивач вважає, що договір дарування даної квартири є фіктивним правочином, проте відповідач [PERSON] дані твердження вважає безпідставними та необгрунтованими, пояснивши що з 2010 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були засновниками TOB «КІК АВТО». Статутній фонд підприємства був відносно невеликій, тому, час від часу виникала потреба в обігових коштах, які надавав [PERSON] за договором позики на розрахунковий рахунок підприємства. Через рік кошти знімались та поверталися [PERSON] . Також, [PERSON] вказав, що не отримував від позивача грошових коштів, а розписки були написані під тиском позивача з метою залучення коштів до статутного капіталу ТОВ «КІК АВТО». Участь [PERSON] полягала в тому, що згідно вказаного протоколу №1к від 01 січня 2016 року, саме він мав право від імені товариства укладати розписки для залучення обігових коштів, а відтак особисто гроші, які вказані у розписках, він не отримував.На початку липня 2019 року на мобільні телефони відповідачів почали надходити дзвінки з погрозами від осіб, які вимагали повернути кошти позивачу, в зв`язку чим [PERSON] звернувся до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, за фактом якого було відкрите кримінальне провадження №42019101050000037 від 13.02.2019 року. Так, відповідач [PERSON] вказав, що на фоні цих подій дружина почала вимагати, щоб він переоформив на неї спірну квартиру, яка була придбана за кошти її батьків та виїхав з даної квартири, оскільки він піддає загрозі її життя та життя доньки, а також стала вимагати розлучення, в зв`язку з чим з кінця липня 2019 року він не проживав у даній квартирі. Також, [PERSON] пояснив, що в зв`язку з тим, що дана квартира була придбана за рахунок батьків дружини та була фактично її власністю, ними було прийняте рішення про переоформлення квартири шляхом укладення договору дарування квартири, за яким 50% квартири перейшло [PERSON] , а інші 50% за її бажанням було подаровано дочці [PERSON] , однак в зв`язку з епідемією коронавірусу, карантином, процес переоформлення квартири зайняв багато часу, так як нотаріуси не працювали довгий час через карантин, а також було потрібно дозвіл органів опіки для відчуження частини нерухомого майна неповнолітній доньці. Після початку повномасштабного вторгнення роійської федерації на територію України, [PERSON] попросила [PERSON] повернутися в квартиру за для її безпеки та безпеки [PERSON] , а відтак, враховуючи вищевикладене твердження позивача, про те, що [PERSON] діяв недобросовісно, зловживав своїми правами, здійснив відчуження майна з метою уникнути звернення стягнення на вказане нерухоме майно є хибним, в зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, пояснивши, що доводи позивача [PERSON] про те, що [PERSON] з метою ухилення виконання рішення суду за два місяці до винесення рішення суду першої інстанції, а саме під час розгляду судової справи №753/97/20 уклав договір дарування спірної квартири, яка розташована в [ADDRESS] , після чого продовжує проживати та вести спільний побут з дружиною та дочкою в тій самій в квартирі є безпідставними та необґрунтованими, оскільки як вказує [PERSON] в кінці 2002 року її батьки надали їй кошти на придбання даної квартири. Так як [PERSON] була вагітна оформленням документів і укладенням договорів про часткову участь у будівництві квартири займався її чоловік [PERSON] . Як вказує [PERSON] в 2003 році її батьки змушені були продати свою квартиру у м. Чернівці за для виплати коштів по договору фінансування будівництва квартири у м. Києві, а відтак відповідач зазначає, що квартира [ADDRESS] фактично придбана за кошти її батьків, тому нею та [PERSON] було прийнято рішення про переоформлення квартири шляхом укладення договору дарування квартири, за яким 50% квартири переходило до неї, а другі 50% - доньці [PERSON] . Після тривалого збору документів та дозволів на відчуження квартири ними було укладено договір дарування даної квартири. При цьому [PERSON] вказала, що їй не було відомо щодо наявності судових справ за участю її чоловіка [PERSON] , а рішення щодо вчинення даного правочину було прийнято через погіршення стосунків з [PERSON] та надходження погроз з боку невідомих людей їй та її доньці, в зв`язку з чим твердження позивача щодо здійснення відчуження майна з метою уникнення звернення стягнення на майно є хибним, а відтак позов не підлягає задоволенню. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги також не визнала, пояснивши, що повністю підтримує пояснення надані [PERSON] та його представником [PERSON] . Вказавши, що [PERSON] не було відомо щодо наявності судових справ за участю її батька [PERSON] , при цьому останній мав право на укладення договору дарування квартири [ADDRESS] , оскільки власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а відтак даний позов ґрунтується лише на припущеннях позивача, є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. 3-тя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі свого представника в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи юридична особа була повідомлена судом належним чином, але у направлених поясненнях 3-ї особи до суду представник [PERSON] просила розглянути справу у відсутність представника третьої особи, приєднати до матеріалів цивільної справи пояснення і ухвалити законне та обгрунтоване рішення (т.1, а.с.98-104; 106-125). Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають між собою на день розгляду справи у зареєстрованому шлюбі. Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . Вказані обставини не заперечувались в судовому засіданні, не спростовані будь-якими доказами учасників справі і визнані ними, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України при розгляді даної справи. Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 8.01.2020 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 100 744 доларів США та 3% річних в розмірі 9 025,56 доларів США. 17 грудня 2020 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва було відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 100 744 доларів США та 3% річних в розмірі 9 025,56 доларів США в повному обсязі (т.1, а.с.11-18; 63-70). Постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2020 року було скасоване і ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково і стягнуто на його користь з [PERSON] 100 744 доларів США заборгованості за договорами позики від 01 січня 2016 року та 9 025,56 доларів США 3% річних на підставі ч.2, ст.625 ЦК України за період з 02 січня 2017 року до 27 грудня 2019 року. В іншій частині позовних вимог було відмовлено (т.1, а.с.19-27; 71-79). Постановою Верховного суду від 7 лютого 2022 року Постанову Київського апеляційного суду від 20.05.2021 року було залишено без змін (т.1, а.с.28-33; 80-85). Твердження відповідачів та представників відповідачів про те, що [PERSON] не отримував грошових коштів у позику від [PERSON] і не мав ніяких боргів перед позивачем, а розписку написав під тиском, при цьому невідомі особи незаконно вимагали у [PERSON] повернути позичковий борг позивачу [PERSON] , суд не може покласти в основу рішення, оскільки вказаними судовими рішеннями судів апеляційної і касаційної інстанцій дана повна і всебічна оцінка даним обставинам, які не знайшли свого підтвердження у вказаному вище цивільному провадженні (справа №753/97/20, провадження №2/753/3924/20). Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.1, ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як регламентує ч.2, ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як встановлено судом, 16.10.2020 року був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з другого боку, посвідчений 16.10.2020 року державним нотаріусом Сьомої Київського державної нотаріальної контори Шапченко О.А. і зареєстрований у реєстрі за №3-912 (т.1, а.с.9-10; 61-62). За змістом вказаного оскаржуваного договору відповідач [PERSON] передав безоплатно (подарував) свій дружині [PERSON] та неповнолітній на той час доньці [PERSON] квартиру [ADDRESS] в рівних частках кожній (п.1 договору дарування). Тобто, договір дарування спірної квартири був укладений за два місяця до винесення рішення Дарницьким районним судом м. Києва від 17.12.2020 року, де розглядався спір між [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 100 744 доларів США та 3% річних в розмірі 9 025,56 доларів США і вказані учасники справи приймали участь у її розгляді (т.1, а.с.12; 64). Твердження відповідачів та представників відповідачів про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за грошові кошти батьків [PERSON] , які продали напередодні квартиру в м. Чернівці, і є її особистою приватною власністю, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вказаними учасниками справи не надано суду доказів, що безпосередньо грошові кошти, отримані батьками [PERSON] від продажу квартири в м. Чернівці, були передані [PERSON] і саме ними він оплатив внески (внесок) у новопобудовану спірну квартиру. Крім того, текст даного оскаржуваного договору дарування квартири не містить посилань на вказані обставини (т.1, а.с.9-10; 61-62). Також, за змістом довідки ЗАТ „ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД" від 9.02.2006 року №676 саме [PERSON] повністю провів оплату за 2-хкімнатну квартиру [ADDRESS] в розмірі 150 065 грн. (т.2, а.с.6) та за актом №25-Ф-41/2Е від 9.02.2006 року ЗАТ „ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД" передало, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] , при цьому вартість квартири, яку сплатив [PERSON] , складає 100% вартості квартири [ADDRESS] (т.2, а.с.5). Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.1, ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Як наголошує п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Законодавством встановлено, що для фіктивних правочинів характерно те, що у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Із визначення фіктивного правочину, яке міститься у ч.1, ст.234 ЦК України випливає, що його ознаками є: 1) наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує фіктивні та удавані наміри сторін; 2) відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Фіктивний правочин може бути укладений у протизаконних цілях (наприклад, фальшиве дарування майна - без наміру передати право власності іншій особі, але з метою приховати його від кредиторів) або без таких цілей. При цьому намір сторін зовнішньо завжди виглядає пристойно, оскільки вони у будь-якому разі декларують бажання правомірних наслідків. Фіктивний правочин є нікчемним, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу. Фіктивний правочин визнається судом недійсним, оскільки сторони ніяких дій щодо здійснення фіктивного правочину не вчиняли, суд, як правило, у таких випадках виносить рішення тільки про визнання такого правочину недійсним, без застосування інших наслідків. Як зазначено в п.39-42 та п.51-62 Постанови верховного Суду від 9.10.2024 року у справі №753/11262/23, провадження №61-9452св24 за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду інтересам інших учасників правовідносин, з якими він пов`язаний зобов`язаннями. Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, на яку містяться посилання в касаційній скарзі. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц, яка наведена заявницею як підстава для касаційного оскарження, зазначено, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення виконання зобов`язань. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Як вбачається з відповіді начальника Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зайця Анатолія від 21.02.2023 року на адвокатський запит [PERSON] боржнику [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] згідно відповіді КП КМР «КМ БТІ» від 13.08.2021 року та транспортний засіб SUBARU, д.н.з. [NUMBER] , іншого майна або наявності грошових коштів не встановлено (т.1, а.с.36-38; 88-90). Згідго відповідей №667429 від 28.06.2024 року, №667418 від 28.06.2024 року, №667411 від 28.06.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] (т.1, а.с.44-46). При цьому [PERSON] зареєстрованій з 11.07.2006 року по теперішній час, а [PERSON] та [PERSON] - з 1.09.2006 року по теперішній час. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] , відповідач по даній справі і боржник по зведеному виконавчому провадженню [NUMBER] про стягнення з нього на користь [PERSON] 100 744 доларів США боргу за договором позики, 9 025,56 доларів США 3%-річних, 9 524,13 грн. судового збору та 14 286,19 грн. судового збору, за два місяці до винесення рішення судом першої інстанції відчужив єдине своє майно, яке належало йому на праві власності, уклавши договір дарування квартири [ADDRESS] саме на користь своєї дружини і своєї доньки, продовжував бути в ній зареєстрований і безпосередньо проживати, вести спільне господарство і мати спільний бюджет з обдарованими, тому дане відчуження нерухомого майна відбулось з метою ухилення від виконання рішення суду, а саме Постанови Київського апеляційного суду від 20.05.2021 року, діючи умисно і узгоджено з іншими відповідачами по даній справі, обдарованими по спірному договору, в інтересах власної сім`ї і на шкоду стягувачу [PERSON] з метою унеможливити задоволення звернення стягнення на спірне майно, що є зловживанням своїми правами і свого права власності, оскільки він використовує правомочність розпорядження майном на шкоду інтересам інших учасників правовідносин, з якими він пов`язаний борговими зобов`язаннями. За таких обставин суд вважає необхідним визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 16.10.2020 року недійсним. Відповідно до ч.2, ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Оскільки позивач та його представник не надали судові докази щодо державної реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру на підставі договору дарування квартири від 16.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а сам суд позбавлений права збирати докази в даній цивільній справі, тому вимога позивача про скасування реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру не підлягає задоволенню.

Outcome: partial