Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду міста Запоріжжя із позовом до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування збитків та моральної шкоди. В позовній заяві зазначає, що 20.02.2014 року російська федерація вчинила збройну агресію проти України, що є загальновизнаним фактом та також підтверджується постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року № 337-VIII. Надалі, 24.02.2022 року російська федерація вчинила акт повномасштабної агресії щодо усієї території України, що є загальновизнаним фактом. Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 в Україні запроваджений воєнний стан. Активна фаза військової агресії російської федерації триває і зараз. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 року №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» Водянська сільська територіальна громада та Енергодарська міська територіальна громада, які знаходяться на території Василівського району Запорізької області, віднесено до Переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України. З 04.03.2022 року територіальні громади, на території яких знаходиться житло позивача, перебуває під окупацією російської федерації. Після агресивної та неадекватної поведінки військових російської федерації, розташованих в місті Енергодарі, створення умов за яких для того щоб повноцінно мешкати в місті необхідне отримання паспорту громадянина російської федерації, постійних артилерійських та ракетних обстрілів міста Енергодара та прилеглої території Василівського району, виникнення 25.08.2022 року аварійної ситуації на Запорізькій атомній електростанції ДП «НАЕК «Енергоатом», в результаті бойових дій в районі розміщення Запорізької АЕС енергоблок №5 ВП «Запорізька АЕС» відключився від мережі з послідуючим спрацюванням аварійного захисту та енергоблок №6 ВП «Запорізька АЕС», відключився від мережі з послідуючим спрацюванням аварійного захисту, враховуючи звернення віце прем`єр-міністерки, міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Ірини Верещук, позивач 26.08.2022 року виїхав з окупованої території Василівського району Запорізької області. До цього, в квітні 2022 року, з окупованої території Василівського району Запорізької області виїхали дружина та неповнолітній син позивача. Загальновідомим є факт постійних артилерійських та ракетних обстрілів міста Енергодара та прилеглої до міста території Василівського району, військовими формуваннями російської федерації починаючи з 04.03.2022 року. У власності сім`ї позивача є наступне житло, яке знаходиться на окупованій відповідачем території: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа - 73,8 кв.м., житлова площа - 56,1 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; квартира однокімнатна, загальною площею 35,7 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] ; квартира трикімнатна, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа - 74,4 кв.м. житлова площа - 48 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , де і мешкала сім`я позивача. Іншого житла позивач та його сім`я не має взагалі. РФ як держава агресор вчинила дії, які позбавили позивача можливості здійснювати реалізацію свого права користування належним йому житлом і позивач разом з сім`єю вимушений орендувати житло для свого мешкання. Так відповідно\~до договору\~оренди житлового\~будинку (Гарантованого\~контракту на\~помешкання)\~від 06.11.2022\~з 01.12.2022\~року позивач\~з сім`єю\~вимушений орендувати\~у Великій\~Британії житло\~для власного\~проживання.\~ Вартість витрат пов`язаних з вимушеною орендою житла сплачених з січня 2023 року по травень 2024 року складає 13600 фунтів стерлінгів, що доводиться довідкою Lloyds Bank від 03.05.2024. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 в справі № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Наприкінці вересня 2022 року окупаційна «влада» відповідача оголосила про проведення референдумів на окупованих територіях, зокрема, на території Запорізької області. Федеральний Конституційний закон «Про прийняття в російську федерацію Запорізької області та утворення в складі російської федерації нового суб`єкта - Запорізької області» від 04.10.2022 № 7-ФК3 ухвалено державною думою російської федерації 03.10.2022 та радою федерації 04.10.2022. Отже державна дума та рада федерації відповідача 03-04 жовтня 2022 року схвалила незаконну анексію Запорізької області, де працював і мешкав позивач. Таким чином російська федерація офіційно визнала, що саме її збройні формування та окупаційна влада наразі здійснюють ефективний контроль над окупованими територіями, а, тому, саме рф несе відповідальність за дотримання прав українських громадян на окупованих територіях. Внаслідок свого вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Запорізької області внаслідок саме збройної агресії рф проти України позивач втратив можливість мешкати у власному житлі, втратив дохід, тому змушений прикладати додаткових зусиль для забезпечення сплати орендних платежів. Позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії рф проти України. З огляду на триваючу окупацію рф частини території Запорізької області України обставини, що призвели до вимушеного переселення позивача тривають і досі. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Позивач вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації позивач вважає, що російською федерацією завдано йому моральної шкоди, яку він оцінюю у розмірі 954208,70 гривень. Вважає, що це є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації за факт порушення основоположних прав людини в Україні через завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну, втрату можливості мешкати у власному житлі, вимушений переїзд разом з сім`єю в іншу країну для проживання та влаштування побуту, а також пов`язаною з цим необхідністю оплатного найму житла. Просить стягнути з російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні на користь позивача збитки у розмірі 13600,00 фунтів стерлінгів та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 954208,70 гривень, а також понесені ним судові витрати, пов`язані з розглядом справи. 26.08.2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в загальному порядку. 14.11.2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання у справі, призначено розгляд справи по суті. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце проведення судових засідань, відзиву на позов не надав, явку свого представника не забезпечив. Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою\~статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вказує про наступне. У відповідності до ст.\~2\~ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим\~Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим\~Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року по справі № 760/17232/20-ц. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно зПостановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 20\~березня 2022\~року №\~326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 25 січня 2023 року. Згідно\~ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016). Згідно\~ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це, в тому числі, це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 рокувизначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією. Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року. За нормою ч. 6 ст. 5\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається», Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування збитків. Судом встановлено, що через повномасштабну військову агресію російської федерації Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого\~Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час. У власності [PERSON] перебуває: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа\~73,8 кв.м., житлова площа\~56,1 кв.м. та такі будівлі та споруди зазначені за планом літерами: а\~- службова прибудова, Б\~- літня кухня, В\~- гараж, Г\~- сарай Е\~- вбиральня, № - паркан розташоване за адресою: [ADDRESS] . квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,7 кв.м.; Також у спільній власності [PERSON] (1/3 частина) та [PERSON] (2/3 частини) перебуває квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальна площа - 74,4 кв.м. житлова площа - 48 кв.м. Територія міста Енергодара та Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, де знаходиться нерухоме майно позивача та його сина окуповане російською федерацією з 04.03.2022 року. Через окупацію міста Енергодара Запорізької області військами російської федерації [PERSON] , його дружина [PERSON] , та малолітній син [PERSON] , [INFO] були вимушені покинути окуповані території. Російська федерація, як держава агресор вчинила дії, які позбавили позивача можливості здійснювати реалізацію свого права користування належним йому житлом і позивач разом з сім`єю вимушений орендувати житло для свого мешкання. Відповідно до договору оренди житлового будинку (Гарантованого контракту на помешкання) від 06.11.2022 року позивач [PERSON] разом з сім`єю вимушений орендувати у Великій Британії житло для власного проживання з 01.12.2022 року. Вартість витрат пов`язаних з вимушеною орендою житла сплачених з січня 2023 року по травень 2024 року складає 13600 фунтів стерлінгів, що підтверджується довідкою Lloyds Bank від 03.05.2024. Статтею 22 ЦК України\~передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: в тому числі доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави відповідальності визначено нормою частини першої\~статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач зазначає, що збитків йому завдала рсійська федерація - країна агресор. Факт військової агресії російської федерації є загальновідомим та не підлягає доказуванню. Приписами ч. 6\~ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Складовими для відшкодування шкоди є: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. Причинно-наслідковий зв`язок між збройною агресією відповідача та понесеними збитками позивача, полягає у проведенні відповідачем незаконних бойових дій на території Запорізької областей, що призвело до втрати позивачем та його сином доступу до їхнього майна та можливості мирного володіння ним. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Лоізіду проти Туреччини» ЄСПЛ прийнято рішення про необхідність компенсації Турецькою Республікою моральної і матеріальної шкоди заявниці, яка була змушена залишити місце свою проживання внаслідок окупації Туреччиною північної частини території Кіпру. У пункті 63 мотивувальної частини рішення від 18.12.1996 ЄСПЛ зазначив, що оскільки заявниці починаючи з 1974 було відмовлено у праві доступу до майна, вона фактично повністю втратила над ним контроль, рівно як і можливість користуватись ним. Ця відмова, що триває, повинна розглядатися як втручання у права, передбачені ст. 1 Протоколу № 1. Таке втручання з урахуванням виключних обставин цієї справи, не може розглядатися як позбавлення власності або контролю за її використанням у рамках першого і другою пунктів ст. 1 Протоколу 1. Водночас воно, поза будь-яким сумнівом, підпадає під дію норми, що міститься у першому реченні цієї статті, зокрема, становить порушення права на безперешкодне користування своїм майном. У цьому зв`язку суд вважає, що фактична неможливість здійснення цього права є таким же порушенням Конвенції, як і перешкоди юридичного характеру. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що хоч майно позивача не експропрійоване державою-агресором, проте фактичної можливості розпоряджатись ним та володіти у позивача немає, через дії рф, а тому він вимушений разом з сім`єю орендувати у Великій Британії житло для власного проживання з 01.12.2022 року. Вартість витрат пов`язаних з вимушеною орендою житла сплачених з січня 2023 року по травень 2024 року складає 13600 фунтів стерлінгів, що підтверджується довідкою Lloyds Bank від 03.05.2024. Щодо визначення еквіваленту у фунтах стерлінгів, то суд зазначає, що наведена позивачем практика Верховного Суду не є релевантною для цієї справи, адже стосувались випадків, коли учасники цивільних відносин самостійно визначали іноземну валюту\~ у якості грошового еквіваленту зобов`язань, відтак відповідні правові висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України\~гривня. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог в частині стягнення матеріальних збитків у національній валюті у розмірі 699040,00 гривень (курс фунтів стерлінгів НБУ станом на 22.05.2025 становить 51,40). Стосовно стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно з ч. 1\~ст. 23 ЦК України\~вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вище зазначалось, що саме на російську федерацію покладено відшкодування завданої шкоди, в тому числі, і моральної. Позивач вважає себе жертвою порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та ІV Женевської конвенції про захист цивільного населення під час збройного конфлікту 1949 року. Обґрунтовуючи підстави для стягнення суми моральної шкоди, зазначає, що результатом збройної агресії відповідача стала позбавлення власності на майно, позбавлення можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, що знаходиться в житлових приміщеннях, а також втрата можливості розпоряджатись ним. Беззаперечно, що кожна людина, яка проживала в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії рф, прийняли рішення виїхати з тимчасово окупованих територій України, зазнали безумовних моральних страждань. Кожна людина, яка не покинула територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлена звичного ритму життя, в тому числі це стосується професійних питань. А відтак, позовні вимоги про стягнення суми моральної шкоди є законними та обґрунтованими. Чинним\~ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15 грудня 2020 року). В обґрунтування позову позивач посилається лише на моральні страждання внаслідок втрати доступу до свого майна та можливості розпоряджатись ним, не конкретизуючи при цьому що саме сталось із його майном (чи зайнято воно представниками держави-агресора, чи використовується третіми особами поза його волею тощо). Враховуючи тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані із військовою агресією рф проти України, вимушеністю позивача покинути власну домівку та неможливістю мирно володіти своїм майном, враховуючи відчуття позивачем душевних страждань, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії рф проти України, те, що позивач зазнає душевного болю та страждань, втрати душевного спокою, постійно відчуває невпевненість і незахищеність, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500000,00 гривень. Відповідно до пункту 6 частини 1\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На стадії підготовки та подачі позову для забезпечення подачі належних доказів визначення розміру позовних вимог (розміру майнової шкоди) та її обґрунтування, позивачем було укладено договір з ТОВ «Центр іноземних мов «Спік Інглиш», код ЄДРПОУ 36433090 на послуги перекладу, що підтверджено рахунком на оплату №17 від 27.05.2024 та оплатою послуг на підставі фіскального чека №2471951288 від 29.05.2024. Загальна вартість послуг з перекладу складає 3300,00 гривень, яку позивачем сплачено в повному обсязі. Таким чином, позивачем понесені судові витрати в розмірі 3300,00 гривень за виготовлення перекладу Гарантованого контракту на помешкання від 06.11.2022 засвідченого нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №34302 та перекладу Довідки Lloyds Bank від 03.05.2024 засвідченого нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №35565. Відповідно до положень\~ ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках. Згідно пункту 22\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Позивачем заявлено позовну вимогу про відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди, визначеної у грошовому вимірі. Враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28.11.2018 року по справі № 761/11472/15-ц, така вимога відноситься до вимог майнового характеру, а отже судовий збір стягується як за вимогу майнового характеру - в розмірі 1% від ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави Україна слід стягнути судовий збір в розмірі 6990,94 гривень за вимогу про відшкодування збитків та за вимогу про стягнення моральної шкоди пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 5000,00 гривень.

Outcome: partial