Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача, в якому просить: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; встановити факт, що батько [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без участі матері [PERSON] . У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 15 жовтня 2005 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований 15.10.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 1920, свідоцтво про шлюб [NUMBER] від 15.10.2005. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . З 2022 року син проживає разом із батьком. Батько самостійно займається вихованням дитини. Мати участі у вихованні дитини не бере, оскільки з листопада 2022 року проходить лікування онкологічного захворювання за кордоном в Австрії. Так, відповідно до консультаційного висновку лікаря-онколога в листопаді 2022 року у [PERSON] виявлено онкологічне захворювання меланому 3 стадії, проведено операцію. Згідно діагнозу Державної лікарні - Університетська лікарня Граца Австрія від 20.09.2024 [PERSON] має діагноз онкологічне захворювання та перебуває на стаціонарному лікуванні в центрі Дерматологічного контролю Державної лікарні - Університетська лікарня Граца Австрійської республіки з листопада 2022 року по теперішній час. [PERSON] постійно знаходиться під наглядом лікарів Університетської лікарні Граца, проходить реабілітацію та терапію. Перебування за кордоном більше 2 років також підтверджується закордонним паспортом. У зв`язку із хворобою [PERSON] та її перебуванням за кордоном на лікуванні, син [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] , який його забезпечує та виховує. [PERSON] вже 2 роки лікується за кордоном, проживає окремо від сина, в силу своєї хвороби не бере участі у його вихованні, не має змоги забезпечувати матеріально. Син [PERSON] навчається в 8-а класі в Черкаській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів ім. Т.Г. Шевченка № 28. Позивач має постійне місце роботи, є військовослужбовцем ЗСУ, має задовільний стан здоров`я, стабільний дохід та позитивні характеристики, що надає йому можливість для матеріального забезпечення та належного виховання дитини. На даний час [PERSON] є неповнолітнім, батько [PERSON] є єдиною особою, яка може і здатна забезпечувати та виховувати сина. Відповідно до частини 12 статті 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Отже, зараз виникла необхідність звільнитись із військової служби задля захисту інтересів та прав малолітнього сина, для чого необхідно встановити, що [PERSON] самостійно виховує та утримує дитину, оскільки мати в силу своєї хвороби не може виконувати батьківські функції в повному обсязі, утримувати та виховувати дитину. Стислий виклад заперечень відповідача Відповідач у відзиві зазначила, що з січня 2023 року проходить лікування від меланоми в клініці міста Грац, Австрія, у зв`язку з чим не може матеріально забезпечувати та виховувати сина [PERSON] . Утримує сина та займається його вихованням батько дитини. Просила справу розглянути без її участі. Заяви (клопотання) учасників справи Третьою особою подана заява про розгляд справи за її відсутності. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 24 лютого 2025 року. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 21.05.2025 постановлено проводити розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи, належним чином повідомлених про час та місце слухання справи, ураховуючи, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин. Сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 15.10.2005, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Сторони у справі та їхній син проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Судом досліджено копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] , з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , 08.01.2023 виїхала за межі України, відмітка про заїзд до України відсутня. Відповідно до наданих медичних документів, [PERSON] , [INFO] , має діагноз (заборона відповідача щодо зазначення у рішенні суду персональної інформації щодо стану здоров`я в матеріалах справи відсутня): Злоякісна меланома ІІІС. Аналіз мутацій з рецидиву 02/23. Проведені операції - 2019 рік, листопад 2022 року, липень - серпень 2023 року. У листопаді 2023 року проведено обстеження, унаслідок якого показане хірургічне лікування з ампутацією вуха. Обстеження 25.10.2024 - ДК Онкологія. Медичні документи видані Державною лікарнею - Університетською лікарнею Граца, м. Грац. Позивач є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації (а.с.44-45, 55-56). Відповідно до акту обстеження умов проживання № 8 від 10.01.2025, складеного головним спеціалістом служби у справах дітей Черкаської міської ради, обстежено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування м. Черкаси щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , спір між батьками відносно місця проживання спільної дитини відсутній, мати дитини не заперечує, щоб син проживав разом із батьком, мати не заявляє про своє бажання про зміну місця проживання сина. Отже, недоцільно визначати місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні заслухано неповнолітнього [PERSON] , який зазначив, що його мати наразі перебуває за кордоном, оскільки є важкохворою і потребує довготривалого лікування, тому він проживає разом із батьком, який ним опікується. Неповнолітній зазначив, що він спілкується із матір`ю за допомогою відеозв`язку і що він не хоче лишитися сиротою, бо батька на війні можуть вбити. Норми права, застосовані судом. Оцінка суду Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації місця проживання своїх батьків. Наразі відповідач тимчасово до закінчення свого лікування проживає за кордоном. Спір щодо проживання дитини між батьками відсутній. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Судом не встановлено, що відповідач оспорює місце проживання дитини разом з батьком, за таких обставин, суд вважає, що з цього приводу між сторонами відсутній спір, право позивача ніким не порушується, а тому не підлягає захисту у судовому порядку. Тому в задоволенні вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом з батьком слід відмовити. Що стосується вимог позивача про встановлення факту самостійного виховання дитини, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, зокрема, військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. У постанові ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначено, що з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі (у справі за позовом батька про встановлення факту самостійного виховання дитини), не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні. Відповідно до частини 1 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписами статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством встановлені права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Зі змісту статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом під час розгляду цієї справи встановлено, що відповідач внаслідок своєї тривалої важкої хвороби перебуває за кордоном на постійному лікуванні як онкохвора - злоякісна меланома ІІІС (hT4a pN1c cMO), захворювання з 2022 року (а.с. 35-43), відповідачем перенесено неодноразові хірургічні втручання, на час розгляду справи лікування триває. Відповідно до TNM-КЛАСИФІКАЦІЯ ЗЛОЯКІСНИХ ПУХЛИН: ІСТОРІЯ, ПРИНЦИПИ, ПРАКТИЧНЕ ЗАСТОСУВАННЯ, який міститься в загальнодоступній мережі Інтернет за посиланням https://www.oncology.kiev.ua/article/1217/tnm-klasifikaciya-zloyakisnix-puxlin-istoriya-principi-praktichne-zastosuvannya, є розшифрування класифікації «hT4a pN1c cMO», з чого можна зробити висновок про важкість захворювання відповідача. Указане захворювання відповідача, перебіг її хвороби та лікування обмежують відповідача у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки. Неповнолітній син [PERSON] наразі перебуває під повним вихованням виключно батька, ураховуючи окреме проживання матері дитини, пов`язане з її лікуванням та боротьбою за життя. Наразі батько дитини є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації. Указані обставини свідчать про те, що дитина може лишитися взагалі без батьківського піклування. Верховний Суд у постанові від 02.04.2025 у справі № 127/3622/24 зазначив, що «Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Колегія суддів вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях». Ураховуючи вищевикладене, встановлені судом життєві обставини сім`ї позивача та відповідача та їх спільного сина, суд дійшов висновку, що наразі батько самостійно опікується своїм неповнолітнім сином, одноособово приймає участь у його вихованні та утриманні дитини. Без встановлення цього факту неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , може лишитися без батьківського піклування; указане не сприятиме найкращим інтересам останнього. Також суд бере до уваги, що встановлення такого факту не позбавляє відповідача батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому. Зважаючи на встановлені обставини, які підтверджуються дослідженими доказами, суд дійшов до переконання про доведеність факту самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З огляду на викладене, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Outcome: partial