Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва Єфімов А.А. звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Комунальне некомерційне підприємство "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якій просить стягнути з [PERSON] на користь Національної служби здоров`я України кошти, витрачені на лікування потерпілого від злочину в сумі 60 859,08 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що Деснянською окружною прокуратурою міста Києва при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», виявлено невідшкодовані до державного бюджету витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, які мають бути стягнуті в дохід держави з винної особи у кримінальному правопорушенні. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням його з потерпілим [PERSON] . Вказаним судовим рішенням встановлено, що [PERSON] обвинувачувався в тому, що 24.10.2023 р. приблизно в 17.30 годин керуючи технічно-справним автомобілем марки «Dacia Logan» р/н [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині вул. Віскозна зі сторони вул. Лісовського в напрямку вул. Г. Хоткевича в м. Києві, порушив правила безпеки дорожного руху, а саме вимоги п.п.2.3.6, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, перед початком зміни напрямку руху для виконання маневру повороту праворуч на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг з вул. Гніздовського в м. Києві, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, продовжив виконання маневру повороту, при цьому завчасно не зайняв відповідне крайнє положення ні проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, на такій відстані від крайнього краю проїзної частини, яка не давала б можливість рухатись попутному транспортному засобу, змістився з траєкторії руху праворуч, де в цей час позаду в попутному напрямку виконував маневр повороту праворуч велосипедист [PERSON] , який керував велосипедом «Тге 43eries», в результаті чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] , отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КНПІ «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 24.10.2023 по 20.11.2023, що становить 27 ліжко-днів та підтверджується довідкою про витрати КНП «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» від 23.01.2025 №87/1. Загальна сума витрачених бюджетних коштів за час стаціонарного лікування [PERSON] з 24.10.2023 по 20.11.2023 становить 60 859,08 грн. Лікування здійснювалось за рахунок коштів Національної служби здоров`я України. Заходи щодо відшкодування витрат понесених на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] не вживалися. Цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого в межах кримінального провадження не заявлявся. Відтак, послуги КНПІ «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» пов`язані з наданням медичних послуг за програмою медичних гарантій пацієнтам, оплачено Національною службою здоров`я України як замовником медичних послуг за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, кошти у розмірі 60 859,08 грн., витрачені на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, підлягають стягненню з [PERSON] , оскільки надання медичних послуг здійснювалося за програмою медичних гарантій пацієнтам та оплачено Національною службою здоров`я України, що підтверджено листами КНП «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» та Національної служби здоров`я України. У письмових поясненнях прокурор вказує, що послуги КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» пов`язані з наданням медичних послуг за програмою медичних гарантій пацієнтам, оплачено НСЗУ, як замовником медичних послуг, за рахунок коштів Державного бюджету України. НСЗУ є органом, уповноваженим захищати інтереси держави у спірних правовідносинах. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2025 року справу передано судді - Панченко О.М. Ухвалою Десянського районного суду м.Києва від 25.02.2025 року відкрито у справі спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. 14.4.2025 року у через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] надійшов відзив у якому заперечує проти позову з таких основних причин. Відповідач мав поліс обов`язкового та добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, а отже, саме страхова компанія (ПрАТ СК «Інтер-Поліс»), а не відповідач, повинна нести відповідальність за відшкодування витрат на лікування потерпілого; Позивач не звернувся з вимогами до страховика, як це передбачено законом та судовою практикою (зокрема, висновком Великої Палати ВС у справі № 755/18006/15-ц); - Наданий доказ (лист лікарні № 87/1 від 23.01.2025) не є належним та допустимим доказом відповідно до вимог законодавства, оскільки не підтверджує зменшення активів чи збільшення зобов`язань закладу охорони здоров`я, як це вимагають норми бухгалтерського обліку та ЦК України; - Подія не є умисним злочином, а отже, не підпадає під виключення з договору страхування, і страховик зобов`язаний покрити завдану шкоду. Враховуючи усе вищевикладене Відповідач просить відмовити у задоволенні позову та залучити ПрАТ СК «Інтер-Поліс» до участі у справі як третю особу. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.05.2025 року клопотання представника відповідача про проведення відео конференції - задоволено. 20.05.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача по справі - керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва Єфімова А.А., який діє в інтересах Національної служби здоров`я України надійшли письмові пояснення по справі. Представник позивача заперечує щодо тверджень відповідача про обрання неналежного відповідача, та необхідності пред`явлення позовних вимог саме до страховика, який на думкувідповідача повинен відшкодувати шкоду завдану відповідачем. Ухвала про закриття кримінального провадження не звільняє від обов`язку стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за допомогою обов`язкового страхування страховою компанією. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24.02.2016 у справі № 6-1343цс15. Таким чином, із позицій Верховного Суду випливає, що незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину зобов`язана відшкодувати саме особа, яка вчинила злочин. Отже, умови наданого відповідачем договору добровільного страхування жодним чином не стосуються спірних правовідносин. Крім того, безпідставними та необґрунтованими є доводи відповідача для залучення ПрАТ Страхової Компанії «Інтер-Поліс» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та відсутні для цього підстави визначені ч. 1 ст. 53 ЦПК України, у зв`язку з чим просить в задоволенні вказаного клопотання представника [PERSON] відмовити. Щодо доводів відповідача, що необґрунтовано у даній справі витрати на стаціонарне лікування особи, яка потерпілого від злочину. Як зазначено в позові вину відповідача [PERSON] у вчиненні ним кримінального правопорушення доведено, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що з вини відповідача [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, який перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 24.10.2023 по 20.11.2023, що становить 27 ліжко-днів. Перебування потерпілого [PERSON] на стаціонарному лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 24.10.2023 по 20.11.2023, що становить 27 ліжко-днів підтверджується довідкою про витрати КНП «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» від 23.01.2025 №87/1. Загальна сума витрачених бюджетних коштів за час стаціонарного лікування [PERSON] з 24.10.2023 по 20.11.2023 становить 60 859,08 грн. НСЗУ є розпорядником бюджетних коштів вищого рівня та відповідальним виконавцем бюджетної програми. Ураховуючи, що медичні послуги потерпілому від кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України надавалися КНП «Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги» на підставі договорів про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій укладених з НСЗУ, тому витрачені державою кошти підлягають стягненню з відповідача на користь НСЗУ. Отже, кошти у розмірі 60 859,08 грн, витрачені на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, підлягають стягненню з [PERSON] , оскільки надання медичних послуг здійснювалося за програмою медичних гарантій пацієнтам та оплачено Національною службою здоров`я України, що підтверджено листами КНП «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» та Національної служби здоров`я України. Враховуючи зазначене, просить врахувати дані пояснення та задовольнити позовні вимоги прокуратури у справі №754/2796/25 в повному обсязі. В судовому засіданні прокурор Деснянської окружної прокуратури міста Києва - Намлієва І.В. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю. Представник Національної служби здоров`я України - Тарасенко М.С. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2024 року у справі № 754/708/24 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим [PERSON] . У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] обвинувачувався в тому, що 24.10.2023р. приблизно в 17.30 годин керуючи технічно-справним автомобілем марки «Renault, Dacia Logan» р/н [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині вул. Віскозна зі сторони вул. Лісовського в напрямку вул. Г. Хоткевича в м. Києві, порушив правила безпеки дорожного руху, а саме вимоги п.п.2.3.6, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, перед початком зміни напрямку руху для виконання маневру повороту праворуч на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг з вул. Гніздовського в м. Києві, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, продовжив виконання маневру повороту, при цьому завчасно не зайняв відповідне крайнє положення ні проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, на такій відстані від крайнього краю проїзної частини, яка не давала б можливість рухатись попутному транспортному засобу, змістився з траєкторії руху праворуч, де в цей час позаду в попутному напрямку виконував маневр повороту праворуч велосипедист [PERSON] , який керував велосипедом «Тге 43eries», в результаті чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] , отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Згідно ст. 1206 ЦК України, особа, що вчинила злочин зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. Частиною 3 цієї статті визначено, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи може бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Пункт 1 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання (далі - Порядок) вказує, що згідно із статтею 1206 Цивільного кодексу України кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, за винятком випадку завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат. Також п.3 Порядку зазначає, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Пункт 2 Порядку передбачає, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонарного лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. У фактичні витрати лікарні входять такі видатки: -заробітна плата працівників; -нарахування на оплату праці; -видатки на придбання предметів, матеріалів, обладнання та інвентарю, медикаментів та перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування; -оплата всіх послуг, в тому числі і комунальних; -інші поточні витрати лікарні. Кожен місяць фактичні витрати лікарні - різні, кількість ліжко-днів різна, тому і сума вартості за один ліжко-день кожного місяця змінюється. Згідно з п. 4 зазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КНПІ «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 24.10.2023 по 20.11.2023, що становить 27 ліжко-днів та підтверджується довідкою про витрати КНП «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» від 23.01.2025 №87/1. Загальна сума витрачених бюджетних коштів за час стаціонарного лікування [PERSON] з 24.10.2023 по 20.11.2023 становить 60 859,08 грн. Лікування здійснювалось за рахунок коштів Національної служби здоров`я України. Заходи щодо відшкодування витрат понесених на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] не вживалися. Цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого в межах кримінального провадження не заявлявся. Виходячи з викладеного, [PERSON] зобов`язаний у відповідності до вимог ст.1206 ЦК України відшкодувати 60 859,08 грн. - витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, які надані з державного бюджету України Національною службою здоров`я України. Відсутність відшкодування коштів, витрачених закладом охорони здоров`я з вини [PERSON] на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] негативно впливають на фінансування витрат на лікування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина в галузі охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій, що і є підставою для звернення прокурора в межах своєї компетенції до суду на захист державних інтересів. Суд вважає, що прокурор є уповноваженою особою на звернення до суду із цим позовом, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» держава гарантує повну оплату згідно з тарифом за рахунок коштів Державного бюджету України надання громадянам необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, що передбачені програмою медичних гарантій. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Статтею 56 ЦПК України передбачено, що прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 вказано, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, тому прокурор у кожному конкретному випадку з посиланням на законодавство самостійно визначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до норм Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Правовідносини, пов`язані із використанням бюджетних коштів та наповнюваністю бюджетів становлять суспільний інтерес, а несвоєчасність і неповнота повернення коштів до бюджету цьому суспільному інтересу не відповідає. Відповідно до вимог ст. 89 Бюджетного кодексу України витрати, які спрямовуються на заклади охорони здоров`я, які належать відповідним територіальним громадам, здійснюються з місцевого бюджету. Згідно зі статтею 18 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» фінансування охорони здоров`я здійснюється за рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством. Кошти державного бюджету України та місцевих бюджетів, асигновані на охорону здоров`я, використовуються для забезпечення населенню гарантованого рівня медичної допомоги, фінансування державних цільових і місцевих програм щодо охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень з цих питань. Ненадходження коштів до відповідного бюджету призводить до порушень діяльності зазначеного лікувального закладу щодо безоплатного надання медичних послуг населенню та порушує інтереси держави. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відповідно до абз. 2 п. 3 Порядку, у разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться у порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. Згідно п. 4 Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. В даному випадку встановлено порушення інтересів держави, яке полягає в невідшкодуванні відповідачем коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, внаслідок чого до бюджету не надійшли кошти в сумі 60 859,08 грн. Згідно з інформацією НСЗУ від 11.02.2025 № 6264/2-16-25, відповідно, між НСЗУ та КНП «Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги» у 2023 році укладено наступні договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантів №1671-E123-P000 від 06.02.2023, № 3074-E223-P000 від 07.02.2023. Так, послуги КНП «Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги» пов`язані з наданням медичних послуг за програмою медичних гарантій пацієнтам, оплачено НСЗУ, як замовником медичних послуг, за рахунок коштів Державного бюджету України. НСЗУ з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво НСЗУ в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від її імені, у тому числі через посадових осіб юридичної служби НСЗУ, а також забезпечує представництво інтересів НСЗУ в судах України та інших органах через представників (пп. 14 п. 5 Положення № 1101). Ненадходження коштів до відповідних бюджетів призводить до порушень діяльності зазначених лікувальних закладів щодо безоплатного надання медичних послуг населенню та порушує інтереси держави, внаслідок чого виникає передбачене законом право прокурора на звернення до суду з позовом для їх захисту. Незважаючи на факт завдання шкоди інтересам держави, Національною службою здоров`я України не вжито будь-яких заходів, спрямованих на захист та поновлення порушених інтересів держави в судовому порядку. Цивільний позов про відшкодування шкоди не заявлено та жодних дій щодо стягнення завданих державі збитків не вжито, що свідчить про неналежне здійснення наданих законом повноважень. Таким чином, порушення інтересів держави (національного, суспільного інтересу) відбулось внаслідок ігнорування відповідачем порядку відшкодування коштів на лікування особи, потерпілого від злочину, яке проведено за рахунок коштів комунального закладу та міського бюджету в цілому. Несвоєчасне надходження коштів ослаблює економічні основи місцевого самоврядування та медичного закладу, позбавляє можливості закладом здійснювати подальше використання коштів міського бюджету на реалізацію програм в сфері охорони здоров`я та надання медичної допомоги іншим хворим тощо. Невжиття Черкаською міською радою заходів цивільно-правового характеру до захисту цих інтересів є підставою для представництва інтересів держави в суді органами прокуратури. Аналогічної позиції щодо стягнення коштів на користь закладу охорони здоров`я притримується і Європейський суд з прав людини, який, зокрема, у рішенні від 11.02.2003 по справі «Хаммерн (Hammern) проти Норвегії» (скарга №30287/96) встановив, що тягар фінансових збитків, завданих порушенням і розглядом кримінальної справи, що закрита чи закінчилась виправданням обвинуваченого, несе обвинувачений, якщо він не зможе довести, що вірогідна відсутність факту вчинення ним постановленого йому у вину діяння. Положення пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не порушено. Велика палата Верховного суду зробила свій висновок щодо поняття «нездійснення або неналежного здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» (справа № 912/2385/18 від 26.05.2020), відповідно до якого бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Відповідно до п. 5.6 постанови Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 визначено, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Сам факт не звернення до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження, про що вказується в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18. Слід звернути увагу, що згідно із ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 вказано, що прокурор, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» надає можливість такому органу відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. Невжиття компетентним органом відповідних заходів протягом розумного строку після того, як такому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватись як бездіяльність такого органу. З метою вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», КНП «Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги» від 23.01.2025 № 87/1, надісланою на запит Деснянської окружної прокуратури від 16.01.2025 № 57-467вих-25, КНП «Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги» заходи щодо відшкодування витрат понесених на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] не вживались. Окрім того, Національна служба здоров`я України листом від 11.02.2025 № 6264/2-16-25, надісланим на запит окружної прокуратури від 27.01.2025 № 57-820вих-25, повідомлено, що її не наділено повноваженнями представляти інтереси держави у справах про відшкодування коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від злочину. Водночас, Національна служба здоров`я України не заперечує щодо звернення до суду в інтересах держави прокуратурою стосовно відшкодування витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Верховний Суд неодноразово наголошував, що держава може вступати як в адміністративні (публічні), так і цивільні (господарські) правовідносини. У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками таких правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тому поведінка органів, через які вона діє у цивільних відносинах, розглядається як відповідна поведінка держави в них. Отже, у суспільних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Метою участі держави в особі відповідних органів у цивільних (господарських) правовідносинах є насамперед задоволення приватного інтересу держави. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п. п. 82-84 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц дійшла до висновку, що незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі (у тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Змістом правовідносин за участю держави є права, обов`язки та інтереси самої держави, які вона реалізує через відповідного суб`єкта, а не приватні права, обов`язки та інтереси цього суб`єкта, який бере безпосередню участь у певних правовідносинах від імені держави. Наведене кореспондується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 910/18605/19, викладеним у постанови від 25.08.2022, за яким, визначаючи одним із позивачів суб`єкта, через якого держава бере участь у правовідносинах, прокурор не здійснює захисту його інтересів, а захищає порушені інтереси держави, які тісно пов`язані з діяльністю або повноваженнями такого суб`єкта. Тож фактичним позивачем у позові, поданому в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор, а отже, судовому захисту підлягає порушений інтерес держави, а не приватний інтерес суб`єкта, через якого держава діє в цивільних правовідносинах. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 53 ЦПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Таким чином, враховуючи, що затрати лікарні не відшкодовані, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави уповноваженими органами, виникає законне право прокурора на звернення із даною позовною заявою до суду на захист державних інтересів, оскільки вказана бездіяльність призводить до ненадходження коштів, які мали б поступити до міського бюджету. Згідно п. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. У зв`язку з цим, маючи усі необхідні підстави та повноваження, керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва звертається із даним позовом до суду в інтересах Національної служби здоров`я України для захисту інтересів держави у бюджетній сфері. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. У відзиві на позовну заяву. представник відповідача вказує на те, що цивільна правова відповідальність [PERSON] була застрахована, а тому, у зв`язку з цим відсутні підстави для стягнення з нього витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілого. Суд вважає такі твердження відповідача необґрунтованими, виходячи з наступного. Так, між [PERSON] та ПрАТ «СГ «Інтер-Поліс» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №217303108 . Строк дії договору - з 00:00 16.10.2023 по 15.10.2024 включно; Страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 320 000,00 грн., за шкоду, заподіяну майну - 160 000,00 грн.; Розмір франшизи - 0 грн; Забезпечений транспортний засіб - RENAULT Dacia Logan, Тип: B1, номерний знак: [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , рік випуску 2009. Також, страхувальник [PERSON] укдлав з страховиком ПрАТ Страхова Компанія «Інтер-Поліс» договір добровільного страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів № ДЦВe-008839 від 11.10.2023. Відповідно до умов наведеного договору: 1) Предметом цього Договору є майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної Страхувальником або іншою особою, цивільна відповідальність якої застрахована, майну третіх осіб, потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), що сталась за участю забезпеченого транспортного засобу, під час його експлуатації. За Договором застрахованою є цивільна відповідальність осіб, які експлуатують забезпечений ТЗ на законних підставах (п. 1.1. частини 1 Договору); 2) Забезпеченим є транспортний засіб, щодо якого Страхувальником укладений зі Страховиком Поліс ОСЦПВВНТЗ № 217303108 - Марка, модель ТЗ: RENAULT, Dacia Logan, номер кузова/шасі ТЗ: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (п. 1.2. частини 1 Договору); 3) Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода майну третіх осіб під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого ТЗ, і внаслідок якої настає цивільна відповідальність Страхувальника (особи, відповідальність якої застрахована за Договором) (п. 1.4. Договору); 4) Страхова сума - 100 000,00 грн. (п. 2.1. частини 1 Договору); 5) Договір укладено без застосування франшизи. При цьому, в межах страхової суми підлягає відшкодуванню прямий реальний збиток, завданий майну потерпілої третьої особи, що перевищує страхову суму за Полісом ОСЦПВ (п. 2.4. частини 1 Договору); 6) Строк дії договору - з 00:00 год. 16.10.2023 до 15.10.2024 (п. 3.2. частини 1 Договору); 7) страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений Договором строк (пп. 4.4.4. п. 4.4. частини 1 Договору). До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону № 1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 цього Закону). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від наслідків ДТП вказаним законом не передбачений, а тому такі витрати не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховою компанією. Аналогічний висновок міститься також у Постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-1343цс15. За огляду на викладене, підстави для застосування до даних правовідносин положень Закону № 1961-IV відсутні. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на Відповідача. В той же час, оскільки Позивач є звільненим від сплати судового у таких справах, то судовий збір має бути стягнено із Відповідача на користь держави. На підставі наведеного, ст. 1206 ЦК України,

Outcome: approved