Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

В квітні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , проте протягом тривало часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини. Згідно з рішенням Улянівського районного суду Кіровоградської області від 23.03.2020 батька дитини [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] . З 04.06.2019 малолітня [PERSON] перебуває в Київському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Отчий дім» (на даний час - «Стрітівка» за направлення служби у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації від 04.06.2019 за №1012/01-14. У зв`язку з військовим станом в Україні дитина разом з адміністрацією закладу у лютому 2022 року евакуйована до Німеччини, де перебуває по даний час. Згідно з постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2022 року по справі №369/16196 дитина відібрана у матері без позбавлення батьківських прав. За час перебування дитини у центрі громадянка [PERSON] з малолітньою донькою не спілкувалась, не листується, не телефонує, не приймає участі в утриманні та вихованні дитини. Аліментів на утримання дитини не сплачує, матеріальної та грошової допомоги не надає, вона інертна та байдужа до долі своєї дитини. Відповідно до характеристик [PERSON] негативно характеризується за місцем проживання, веде аморальний спосіб життя, фактично ніде не працює, проживає разом з матір`ю, яка є особою з інвалідністю, за рахунок коштів матері. Питання щодо позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно її малолітньої дитини розглядалось на засіданні комісії Дмитрівської сільської ради з питань захисту прав дитини від 25.03.2024, протокол №3/4. Висновком виконкому Дмитрівської сільської ради №531 від 08.04.2024 позбавлення [PERSON] прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими правами, не забезпечує виховання, повноцінне харчування, медичний огляд та лікування дитини, яка є малолітньою та не може самостійно здійснювати реалізацію своїх прав. Разом з цим, на підставі рішення суду про позбавлення батьківських прав малолітня [PERSON] набуде правових підстав для усиновлення. З врахуванням викладеного, просили суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON] та покласти судові витрати на відповідачку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам процесу строки на подачу до суду заяв по суті справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.09.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила позов задоволити. У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи служби у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задоволити. Представник Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації «Стрітівка» Служби у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду лист про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задоволити. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При розгляді справи судом встановлено, що Батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають трьох дітей. 25.11.2011 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з малолітніми дітьми - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] залишилась проживати з батьком [PERSON] . З 20.04.2015 [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] . З 2015 року сім`я [PERSON] перебувала під соціальним супроводом Києво-Святошинського районного центру соціальних служб. Рішення Ульянівського районного суду Кіровоградської області від 23.03.2020 (справа №402/1529/19) [PERSON] , [INFO] , який є батьком [PERSON] , [INFO] , позбавлено батьківських прав відносно доньки. 23.04.2019 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській державній адміністрації Київської області розглядалось питання щодо неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та було прийнято рішення з метою соціально-психологічної реабілітації дитини тимчасово влаштувати [PERSON] до центру соціально-психологічної реабілітації дітей. З 04.06.2019 малолітня [PERSON] перебуває в Київському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Отчий дім» (на даний час - «Стрітівка» за направлення служби у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації від 04.06.2019 за №1012/01-14. У зв`язку з військовим станом в Україні дитина разом з адміністрацією закладу у лютому 2022 року евакуйована до Німеччини, де перебуває по даний час. Згідно з постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2022 року по справі №369/16196 дитина відібрана у матері без позбавлення батьківських прав. Як вбачається з інформації, яка надана Київським обласним центром соціально-психологічної реабілітації «Стрітівка», яка зазначена в листі №43 від 19.02.2024 за час перебування дитини у центрі громадянка [PERSON] з малолітньою донькою не спілкувалась, не листується, не телефонує, не приймає участі в утриманні та вихованні дитини. Аліментів на утримання дитини не сплачує, матеріальної та грошової допомоги не надає, вона інертна та байдужа до долі своєї дитини. Відповідно до листа Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області від 18.03.2024 за №21219, громадянка [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] не сплачувала. Відповідно до характеристики виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області громадянка [PERSON] негативно характеризується за місцем проживання, веде аморальний та асоціальний спосіб життя, фактично не працює, проживає разом з дітьми та своєю матір`ю, утримується за рахунок пенсії останньої. За час відібрання дитини [PERSON] життям, здоров`ям та розвитком дитини не цікавилась, участі в її утриманні не приймає, інертна та байдужа до долі дитини, із заявою про повернення дитини не зверталась. Відповідно до актів обстеження умов проживання від 22.03.2024, вбачається, що комунальні зручності відсутні, в кімнатах брудно, дитяча постіль брудна, речі розкидані, стоїть неприємний запах, стан кімнат не відповідає санітарним умовам. Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду від 05.02.2024 року у справі №369/21974/23 відповідачку притягнена до відповідальності за ухиляння від виконання батьківських обов`язків Питання щодо позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно її малолітньої дитини розглядалось на засіданні Дмитрівської сільської ради з питань захисту прав дитини від 25.03.2024, протокол . На засідання комісії [PERSON] не з`явилась, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлена. Висновком виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області №631 від 08.04.2024 вирішено, що позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Також зазначено, що у випадку позбавлення батьківських прав [PERSON] набуває права на усиновлення. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт невиконання відповідачкою батьківських обов`язків та свідоме ухиляння від їх виконання. Свідок [PERSON] , пояснила, що вона є матір`ю відповідачки та бабусею [PERSON] , зазначила, що мати для дітей це все ж краще, ніж притулок, просила не позбавляти батьківських прав [PERSON] , щоб не позбавити її онучки. Крім іншого, [PERSON] направила власноручно написану заяву від 24.09.2024, в якій зазначила, що вона відмовляється проживати з матір`ю. З досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] не виконує покладених на неї батьківських обов`язків щодо виховання та утримання своєї доньки [PERSON] протягом тривалого часу, не здійснюють жодних дій, спрямованих на їх виконання. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Як передбачено ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України чітко встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини справа «Савіни проти України» від 18.12.2008, при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Пленум Верховного Суду України в постанові за № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зокрема п.п. 15, 16, роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні спору суд також враховує й те, що після судового рішення про відібрання дитини, фактично відповідачка не вчинила жодної дії для зміни обставин власного життя, не знайшла підхід до дитина, яка не бажала ще й на той час жити з матір`ю, так і на час розгляду, не провідувала дитину, не утримувала її матеріально. Всю свою бездіяльність мотивувала постійними перешкодами, які їй всі чинять. До суду відповідачка, крім заперечень, не надала жодного доказу щодо недоцільності позбавлення її батьківських прав та відсутності її вини у невиконанні своїх обов`язків по догляду та вихованню малолітніх дітей, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що позивачем повністю доведено необхідність позбавлення відповідача батьківських прав щодо [PERSON] , у зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Тому позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав підлягають до задоволення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved