Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Представник позивача, адвокат Пахомова Д. М., звернулась до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 10.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 04.11.2025 року. При цьому під час шлюбу у сторін [INFO] народилась донька, [PERSON] . У зв`язку із відсутністю матеріальної допомоги зі сторони відповідача рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 11.10.2013 року з позивача було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів щомісячно на утримання спільної для сторін доньки. Оскільки спільне життя з відповідачем у позивача не склалось, вже після розірвання шлюбу сторони припинили спілкування, тому наразі невідомо місце фактичного знаходження відповідача, оскільки [PERSON] не спілкується ані з [PERSON] , ані з дитиною, [PERSON] . Вказувала, що відповідач не піклується про свою дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами [PERSON] , її станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, не готує доньку до самостійного життя. Таким чином відповідач, покладених на нього батьківських обов`язків, не виконує та не бере будь-якої участі у вихованні доньки, [PERSON] . Отже, усі питання щодо виховання доньки вирішуються лише позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, а дитина знаходиться на повному утриманні [PERSON] . Оскільки батько [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків свідомо, то просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки, [PERSON] , [INFO] . Додавала, що відповідач аліменти на користь дитини взагалі не сплачує з 2020 року. При цьому позивач разом зі своєю донькою, [PERSON] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , де позивачка орендує житло. При цьому оскільки починаючи з 2020 року по дату звернення до суду з цим позовом відповідач ухиляється від утримання доньки, а позивач є внутрішньо переміщеною особою, не маючи власного житла у м. Кривий Ріг, у зв`язку з чим їй важко самостійно утримувати дитину, тому відповідно збільшились витрати на утримання малолітньої доньки сторін, [PERSON] . Таким чином просила суд збільшити розмір аліментів, які були стягнуті з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , до розміру 1/3 частки від усіх видів доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання такого позову до суду та до повноліття дитини. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Пахомова Д. М., на задоволенні позову [PERSON] наполягала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві до суду, яку просила суд задовольнити. У судовому засіданні представник 3-ї особи, [PERSON] , залишила вирішення даного спору на розсуд суду, виходячи з висновку органу опіки та піклування Покровської районної у місті Кривому Розі ради. Від представників Великоновосілківської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представників такої 3-ї особи. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином. Виходячи з положень ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні, то суд згоди представника позивача вирішив справу по суті у відсутність відповідача. Дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Так суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2012 року по 4 листопада 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 8 від 10 вересня 2012 року, здійсненого виконкомом Костянтинопільської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, а також рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 4 листопада 2015 року про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 3 січня 2013 року виконкомом Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області, актовий запис № 2 від 3 січня 2013 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . На підставі рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 жовтня 2013 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від доходів щомісячно до досягнення донькою повноліття. В подальшому на підставі ухвали від 28 травня 2019 року Мар`їнського районного суду Донецької області [PERSON] було видано дублікат виконавчого листа, виданого на виконання рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 жовтня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від доходів щомісячно до досягнення донькою повноліття. Суд встановив, що Великоновосілківським відділом державної виконавчої служби у Волноваському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.02.2025 року відповідно до довідки про сплату боргу від 10.02.2025 року № 351, з якої вбачається, що станом на 01.02.2025 року заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів на виконання рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 жовтня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , становить 142 997,87 грн. в рамках відкритого 31.07.2019 року виконавчого провадження № 59672497. При цьому позивач, [PERSON] , разом зі своєю донькою, [PERSON] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20.06.2022 року. Також згідно із декларацією № 0001-607Р-К010 вбачається, що надавачем первинної медичної допомоги [PERSON] є [PERSON] , а законним представником дитини, [PERSON] , зазначена саме мати, [PERSON] . За довідкою від 20.12.2024 року підтверджується, що [PERSON] працює у ТОВ «АТБ-маркет» на посаді продавця консультанта, маючи заробітну плату протягом 2024 р. в сумі 223998,56 грн. Також за довідкою від 17.12.2024 року № 329 вбачається, що [PERSON] навчається в 6-Б класі Курахівського опорного закладу загальної середньої освіти № 5 Курахівської міської ради Донецької області за дистанційною формою навчання, де характеризується позитивно. При цьому керівництвом такого начального закладу вказано, що [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки. В той ж час протягом навчання [PERSON] , батько дитини, [PERSON] , до школи ніколи не з`являвся, навчанням доньки не цікавився та з класним керівником зв`язок не підтримує. Свідок [PERSON] , мати позивачки, вказувала суду, що після досягнення онукою [PERSON] , донькою [PERSON] , шести місячного віку, відповідач покинув родину позивачки, після чого майже не спілкувався зі своєю донькою, коли дитина відвідувала дитячий садочок в м. Курахове. З того часу свідок почала мешкати разом із [PERSON] та своєю онукою, [PERSON] . Однак, коли дитина вже пішла до школи, то відповідач взагалі перестав спілкуватися із [PERSON] , жодним чином не піклуючись про свою дитину, не надаючи їй матеріальної допомоги, не цікавлячись її життям. Знає, що у відповідача нова родина. Внаслідок війни вона із донькою та онукою, [PERSON] , були вимушені переїхати до м. Кривий Ріг, де мешкають наразі разом. Натомість, з того часу [PERSON] взагалі не цікавиться життям своєї доньки та де він перебуває свідку невідомо. Свідок [PERSON] , близька подруга позивачки, вказувала, що знає з дитинства [PERSON] , ще коли вони разом мешкали по сусідству. Стверджувала, що вона батька дитини позивачки, відповідача, бачила усього двічі протягом 2013 року, коли [PERSON] , донька позивачки, ще відвідувала дитячий садок, після чого свідок не бачила та не чула жодного разу про [PERSON] , про якого взагалі не згадувала сама дитина відповідача, [PERSON] . Внаслідок війни вона із своєю родиною переїхала до м. Кривий Ріг, де продовжує підтримувати зв`язки із позивачкою, з якою майже кожного дня спілкується. Натомітсь, жодного разу не бачила в м. Кривий Ріг та не чула про відповідача. Зі слів позивачки їй також відомо, що відповідач ухиляється від спілкування та утримання своєї доньки, [PERSON] . Малолітня [PERSON] , [INFO] , допитана в судовому засіданні, наполягала на задоволенні заявлених її матір`ю позовних вимог, оскільки вона не бачила свого батька, [PERSON] , з дитячого садочку, коли він востаннє її відвідував та щось дарував. З того часу батько з нею не спілкується, не підтримує, коли вона із матір`ю ще мешкали у м. Курахове. Вона разом із матір`ю та бабусею переїхала внаслідок війни до м. Кривий Ріг. Однак її батько на зв`язок із нею вже тут також не виходить та де він знаходися їй не відомо. Судом було також встановлено, що за актом обстеження умов проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , складеного представниками служби у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради 4 квітня 2025 року, вбачається, що в [ADDRESS] у трикімнатній квартирі така дитина мешкає із матір`ю, позивачкою по справі, де для дитини створені належні умови для розвитку та для її навчання, де також мешкають бабуся дівчинки, її тітка та двоюрідний брат. На підставі рішення від 21 травня 2025 року № 432 виконкому Покровської районної в місті Кривому Розі ради було затверджено висновок органу опіки та піклування, за яким виконком Покровської районної в місті Кривому Розі ради вважав неможливим надати об`єктивний висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дитини, [PERSON] , [INFO] . Також на виконання ухвали суду Органом опіки та піклування Великоновосілківської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області не було надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її доньки, [PERSON] . У цьому сенсі суд зауважує, що передбачена ч. 4, 5 ст. 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Неможливість надати органом опіки та піклування висновку в таких справах, зокрема, у зв`язку з неможливості встановити місце фактичного перебування відповідача, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя, що суперечить положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2023 року по справі № 523/19706/19. При цьому суд зазначає, що за змістом ст. 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини кожна дитина має право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а також несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач, [PERSON] , свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, [PERSON] , [INFO] , що було підтверджено в суді зібраними та перевіреними судом у сукупності доказами. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що у суді доведено наявність підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК, оскільки відповідач, будучи батьком [PERSON] , [INFO] , свідомо протягом тривалого часу не піклується своєю донькою, не займаючись її вихованням та розвитком, не надаючи належної матеріальної допомоги на її утримання. Таким чином суд, приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, для реалізації її прав та дотримання інтересів, дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини, [PERSON] , [INFO] . Також суд вказує, що на підставі ч. 2 ст. 166 СК особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно із ст. 180 СК батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК. На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вбачається, що за ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При цьому в новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. За ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд при цьому вказує, що загальновизнаним є розмір аліментів на одну дитину, що дорівнює 1/4 частку від заробітку (доходу) платника аліментів, що підтверджується положеннями п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК та ч. 5 ст. 183 СК. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2025 року - 3196 грн., а для працездатних осіб становить: з 1 січня 2025 року - 3028 грн. При цьому суд вказує, що за законом батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, тому відсутність доходу не звільняє їх від обов`язку сплачувати аліментів на дітей. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року по справі № 355/511/17. Між тим суд зазначає, що за даними Державної служби статистики України вбачається, що середньомісячна заробітна плата працівників в економіці станом на вересень 2024 року складала 20592 грн. При цьому індекс споживчих цін виявляє зміну вартості фіксованого споживчого набору товарів та послуг у поточному періоді відносно попереднього та встановлюється централізовано й є єдиним для всіх регіонів України. Отже, виходячи зі зміни індексів споживчих цін протягом вересня 2024 року - лютого 2025 року вбачається, що індекс інфляції змінився за вказаний період та становить на березень 2025 року 107,1 порівняно із вереснем 2024 року. Внаслідок переліченого вбачається, що 1/4 частки від середньомісячного офіційного доходу працівника по Україні (20592 грн. станом на вересень 2024 року) могла б становити відповідно до інфляційних втрат за період з вересня 2024 року по лютий 2025 року включно близька 5513,51 грн. (20592 / 4 х 1,071 = 5513,51). Натомість, відповідно до наведеного розрахунку 1/3 частка від середньомісячного офіційного доходу працівника по Україні (20592 грн. станом на вересень 2024 року) могла б становити відповідно до інфляційних втрат за період з вересня 2024 року по лютий 2025 року включно близька 7351,35 грн. (20592 / 3 х 1,071 = 7351,35), що перевищує прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років на місяць, визначений на 2025 рік, більш ніж вдвічі. Враховуючи викладене обґрунтування, а також те, що відомостей про отримання доходу відповідачем матеріали справи не містять, а представник позивача не довела перед судом підстави, визначені ст. 192 СК для збільшення розміру аліментів, тому, зважаючи на наведене вмотивування, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для збільшення розміру аліментів, які стягуються щомісячно з відповідача на користь позивача в розмірі 1/4 частки від доходу [PERSON] . Отже, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню через їх недоведеність. На підставі ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати [PERSON] з оплати судового збору в сумі 1211,20 грн. за подання даного позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав.

Outcome: partial