Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

30.01.2025 позивач [PERSON] звернувся до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області з позовом до Гніздичівського державного спиртового заводу, в якому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.02.2019 по 19.01.2023 у розмірі 184\~003,45 грн., а також компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з лютого 2019 року по грудень 2024 року у сумі 9920,12 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 01.08.2019 рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області було вже стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 07.01.2016 по 01.04.2016 у сумі 9151,58 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2016 по 18.02.2019 та 3681,65 грн. компенсації за втрату частини заробітної плати. На даний час таке рішення суду не виконано і заборгованість продовжує існувати. А тому, на підставі ст. 117 КЗпП, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», просив суд задовольнити його позовні вимоги. Ухвалою судді від 31.01.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги та пояснив, що він працював на Гніздичівському державному спиртовому заводу і йому не було здійснено виплату заробітної плати, а також не було здійснено відрахування до пенсійного фонду, що утворює проблеми в оформленні пенсії. Зазначив, що він вже звертався до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і судом було задоволено його позовні вимоги, проте рішення суду не виконано до сьогоднішнього дня. Представник відповідача у судове засідання не прибув повторно, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що доводиться надісланими поштовими відправленнями на зареєстроване місцезнаходження відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі представника відповідача, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 01.08.2019, яке набрало законної сили, вирішено стягнути з Гніздичівського державного спиртового заводу на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за період з 07 січня 2016 року по 01 квітня 2016 року в розмірі 9151,58 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят одну п`ятдесят вісім гривень), середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 квітня 2016 по 18 лютого 2019 р. в розмірі 133956 ( сто тридцять три тисячі дев`ятсот п`ятдесят шість гривень) та 3681,65 (три тисячі шістсот вісімдесят одну гривню шістдесят п`ять копійок) компенсації за втрату частини заробітної плати. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, у рішенні суду від 01.08.2019 у справі №446/369/19 встановлено зокрема, що: - [PERSON] з 02.04.2015 року по 01.04.2016 року працював на Гніздичівському державному спиртовому заводі на посаді директора заводу. 01.04.2016 звільнений з посади директора заводу у зв`язку з закінченням наказу про звільнення, про що зроблено відповідний запис у його трудовій книжці. - Згідно з довідкою про нараховану, але невиплачену заробітну плату, виданою Гніздичівським державним спиртовим заводом від 01.04.2016 №8 [PERSON] , в тому, що він дійсно працював на Гніздичівському державному спиртовому заводі тимчасово виконуючи обов`язки директора Гніздичівського державного спиртового заводу, заробітна плати за січень 2016 становить 2711,58 грн, лютий 2016 - 3220,00 грн, березень 2016- 3220,00 грн, а всього до сплати 9151,58 грн. - Відповідно до довідки про середньомісячну заробітну плату, видану Гніздичівським державним спиртовим заводом від 01.04.2016 №7 [PERSON] , про те що середньоденна заробітна плата складає 186,05 грн, середньомісячна заробітна плата складає 4000,00 грн. Водночас, у межах даної справи судом встановлено, що на виконанні у Жидачівському ВДВС у Стрийському районі Львівської області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого з виконання виконавчого листа №446/369/19 на виконання рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 01.08.2019. Станом на 24.01.2025 кошти по вищевказаному виконавчому документу не стягувалися та стягувачу не перераховувалися, що доводиться довідкою від 24.01.2025 (а.с. 35). Також, як видно з довідки комісії з припинення ДП «Гніздичівського державного спиртового заводу» від 23.01.2025, у підприємства відсутні кошти на проведення відповідних компенсаційних виплат, оскільки таке підприємство тривалий час перебуває у стані припинення та не здійснює господарську діяльність (а.с. 37). Таким чином, судом у межах даної справи встановлено, що станом на момент розгляду даної справи, нарахована [PERSON] заробітна плата за період з січня 2016 року по березень 2016 року у сумі 9151,58 грн. не виплачена. Також, як видно з матеріалів справи, судом вже стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2016 по 18.02.2019 в розмірі 133\~956 грн. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.02.2019 по 19.01.2023, суд виходив з наступних мотивів та положень закону. Так, як зазначено у частині 1 статті 117 КЗпП, в редакції станом на 19.02.2019, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, статтю 117 КЗпП викладено у новій редакції, яка у частині першій передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тобто, починаючи з 19.07.2022 чинним законодавством України встановлено шестимісячне обмеження щодо нарахування та виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні мали відмінне правове регулювання після 19.07.2022, що полягало у обмеженні строку нарахування та виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.32 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на наведене, а також на встановлену судом середньоденну заробітну плату [PERSON] у розмірі 186,05 грн, суд вважає, що середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати починаючи з 19.02.2019 по 19.07.2022 становить 159\~258,80 грн. (186,05 грн. * 856,05 днів). А за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] становить 24\~744,65 грн. (186,05 грн. * 133 дні). Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] становить (159\~258,80 + 24\~744,65) 184\~003,45 грн. Вирішуючи даний спір суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.06.2019 №761/9584/15-ц, де у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У пункті 91 цієї постанови також вказано: зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З обставин даної справи судом встановлено, що розмір невиплаченої позивачу суми заробітної плати становить 9151,58 грн., а сума, яку позивач просить стягнути відповідно до положень статті 117 КЗпП становить 184\~003,45 грн., що у більш як 20 разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі. Також, як видно з рішення суду від 01.08.2019, на вказану суму заборгованості по заробітній платі вже нараховано середній заробіток згідно статті 117 КЗпП у сумі 133\~956 грн., що майже в 15 разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі. Суд також враховує, що позивач працював на Гніздичівському державному спиртовому заводі та виконував обов`язки директора цього державного підприємства з 1998 року, а починаючи з 08.06.2011 дане підприємство перебуває у процесі ліквідації. Заборгованість за заробітною платою виникла за період роботи з 07.01.2016 по 01.04.2016, за її стягненням позивач звернувся вперше (справа №446/369/19) лише 19.02.2019, а з даним позовом аж 30.01.2025, що свідчить про надто тривалий час, що минув з моменту порушення права та зверненням до суду за його захистом. Враховуючи такі обставини справи, які вказують на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідач, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає, що розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України повинен бути зменшений до 10\~000,00 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з лютого 2019 року по грудень 2024 року у сумі 9920,12 грн. суд виходив з такого. Так, згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Аналіз наведених норм права вказує на те, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Наданий позивачем розрахунок компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідає визначеному у Постанові Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а тому з відповідача належить стягнути таку компенсацію за період з лютого 2019 року по грудень 2024 року у сумі 9920,12 грн. Судові витрати необхідно стягнути з відповідача на користь держави у сумі пропорційній до задоволеної частини позовних вимог, а решта компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Причому суд враховує роз`яснення, які наведені у Постанові Пленуму ВССУ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де вказано, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Outcome: partial