Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

У березні 2025 року позивач, [PERSON] , через свого представника адвоката Гейко Валерія Івановича в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС подала до суду цю заяву, пред`являючи позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алетея» про стягнення з останнього заборгованості по заробітній платі за листопад, грудень 2024 року в сумі 45 378,66 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2024 року по 07 березня 2025 року в розмірі 71 995,76 грн., компенсації за невикористані 12 днів відпустки за 2024 рік в сумі 10 045,92 грн., а також у відшкодування завданої моральної шкоди 3 000 грн., а всього на суму 130 420,34 грн. В обґрунтування позову зазначається, що відповідно до наказу № ВК/П-003 від 16 січня 2024 року позивач була прийнята на роботу до відповідача з 17 січня 2024 року на посаду юрисконсульта. Позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем у період з 17 січня 2024 року по 10 грудня 2024 року та наказом від 10 грудня 2024 року №ВК/З-160 звільнена із займаної посади з 10 грудня 2024 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП. Після спливу понад два місяці після звільнення на неодноразові звернення позивача до відповідача, відповідачем не було їй виплачена заборгованість із заробітної плати та компенсація за невикористані відпустки. У зв`язку з тим, що відповідач на час звільнення позивача не вручив їй розрахунковий лист у день звільнення та не провів розрахунку всіх сум, які належать їй для виплати при звільнення, позивач вимушена звертатися до суду з вказаним позовом. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 21 березня 2025 року, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. У судове засідання не з`явилися всі учасники справи, і про причини своєї неявки відповідач не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди представника позивача, який 28 травня 2025 року через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за його та позивача відсутності, а також зазначив, що у разі неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, що з`ясуванню обставин не перешкоджає. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Так, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 17 січня 2024 року прийнята до ТОВ «Алетея» на посаду юрисконсульта наказом №ВХ/П-003 від 16 січня 2024 року та 10 грудня 2024 року [PERSON] звільнено із займаної посади в ТОВ «Алетея» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП на підставі наказу №ВК/З-260 від 10 грудня 2024 року, вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 20-21). При звільненні з позивачем не було проведено остаточного розрахунку. Заборгованість відповідача по заробітній платі за листопад та грудень 2024 року становить 45 378,66 грн. Заборгованість розрахована позивачкою самостійно шляхом аналізу індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України (довідка форми ОК-5) (а.с. 28). Відповідно до частин першої, третьої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Як видно з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, не зважаючи на обумовлену дату звільнення 10 грудня 2024 року, відповідач, видавши в день звільнення позивачці трудову книжку, ні в цей день, ні в подальшому на звернення позивача у лютому 2025 року, в порушення вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України так і не видав останній письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Відповідно до частини першої, другої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. За правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною першою статті 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що при звільненні з позивачкою не було проведено остаточного розрахунку. Заборгованість відповідача по заробітній платі станом на 10 грудня 2024 року становить 45 378,66 грн, про що свідчать матеріали справи. Відповідно до статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до\~Закону України\~«Про пенсійне забезпечення». Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. Тобто, період обчислення середнього заробітку позивача починає обчислюватися з 01 лютого 2024 року (перше число місяця після оформлення на роботу) по 30 листопада 2024 року. За правилами, встановленими абзацом четвертим пункту 7 Порядку, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 12 місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Під час обчислення середньої заробітної плати за 12 місяців виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу двадцять третього пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації. Заробітна плата позивача за період з 01 лютого 2024 року по 30 листопада 2024 року, тобто 10 фактично відпрацьованих місяців, що передували звільненню, становить 253 658,65 грн. Кількість робочих днів з лютого по листопад 2024 року становить 303 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки становить: 253 658,65 / 303 = 837,16 грн/день. Визначаючи остаточну суму середньої заробітної плати, суд виходить з таких даних. Кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні за період від 11 грудня 2024 року по 07 березня 2025, становить 86 днів. Відтак сума середньої заробітної плати за цей час становить: 86 х 837,16 = 71 995,76 грн. Розрахунок середнього заробітку проведено судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок). Таким чином, зважаючи на те, що під час звільнення з позивачкою не було проведено остаточного розрахунку, середня заробітна плата за час затримки за період від 11 грудня 2024 року по 07 березня 2025 року, тобто по день звернення до суду з позовом, становить 71 995,76 грн. Крім цього, оскільки при звільненні позивачка не отримала усі належні їй кошти, позов в частині стягнення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки також підлягає задоволенню. Абзацом першим пункту 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої\~заробітної плати\~для оплати\~часу відпусток,\~надання матеріальної\~(грошової)\~допомоги або\~виплати компенсації\~за невикористані відпустки проводиться\~виходячи з\~виплат за\~останні 12\~календарних місяців\~роботи,\~що передують\~місяцю надання відпустки,\~надання матеріальної\~(грошової)\~допомоги або\~виплати компенсації\~за невикористані відпустки. За приписами абзацу першого пункту 7 Розділу ІV Порядку обчислення середньої\~заробітної плати\~для оплати\~часу відпусток\~або компенсації\~за невикористані відпустки проводиться\~шляхом ділення\~сумарного заробітку\~за останні\~перед наданням відпустки 12\~місяців або\~за фактично\~відпрацьований період\~(розрахунковий\~період)\~на відповідну\~кількість календарних\~днів розрахункового\~періоду.\~Із розрахунку\~виключаються святкові\~та неробочі\~дні,\~встановлені законодавством.\~Отриманий результат\~множиться на\~число календарних\~днів відпустки. Заробітна плата позивача за 10 місяців, що передували звільненню, згідно з наданими ним доказами становить 253 658,65 грн., позивачем не використано 12 днів відпустки за вказаний період роботи. Таким чином, сума середньої заробітної плати за цей час становить: 253658,65 / 303 х 12 = 10 045,92 грн. Зважаючи на те, що під час звільнення позивачці не було компенсовано невикористані відпустки, середня заробітна плата за 12 днів відпустки становить 10 045,92 грн. Вирішуючи вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди суд виходить із положень ст. 237-1 КЗпП України відповідно до яких відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснював у своїй постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~по справам\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» №\~4\~від 31.03.1995\~року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості. Встановивши наявність порушення конституційного права позивача оплату праці, суд, враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення її можливості належного свого утримання та розпорядження коштами за власними життєвими потребами, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, звернення до суду за захистом порушеного права, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 3 000 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами\~ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 968,96 грн.

Outcome: approved