Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі ТОВ «Українські фінансові операції», Товариство) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 8000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у грудні 2021 року їй стало відомо про те, що 10.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Амельченко В.П. було відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису №11344, виданого 22.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Золотих О.О., за яким з неї було стягнуто на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість в розмірі 50000 грн, що виникла за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 02 листопада 2023 року у справі №552/5284/23 вказаний вище напис приватного нотаріуса КМНО Золотих О.О. від 22.11.2021 було визнано таким, що не підлягає виконанню, а також стягнуто з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь [PERSON] незаконно стягнуті з неї в рамках вищевказаного виконавчого провадження грошові кошти в розмірі 4000,36 грн, а також понесені судові витрати в сумі 1610,40 грн. Проте, в рамках виконавчого провадження [NUMBER] під час виконання вищезгаданого виконавчого напису нотаріуса було накладено арешти на банківські рахунки позивача та списано з банківської картки грошові кошти в сумі 12000,36 грн, з яких лише 4000,36 грн були стягнуті за судовим рішенням у справі №552/5284/23 та у подальшому повернуті позивачеві, а виконавче провадження [NUMBER] завершене. Як указувала [PERSON] у своїй позовній заяві, 07.02.2024 вона зверталась до відповідача із заявою про повернення решти стягнутих з її рахунків коштів під час вказаного виконавчого провадження у розмірі 8000 грн, однак, вказані кошти відповідачем так повернуті не були. Отже, оскільки відповідач у добровільному порядку не повертає безпідставно отримані грошові кошти, позивач змушена була звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просила стягнути з ТОВ «Українські фінансові операції» на її користь 8000 грн, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2024 для розгляду цивільної справи №752/17395/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Окрім того, залучено до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ). Відзив на позовну заяву чи інші письмові пояснення щодо суті спору, а також будь-які заяви щодо проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи, від відповідача на адресу суду не надходили. Товариство належним чином повідомлене про розгляд даного судового провадження, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрих-код АТ «Укрпошта» - 0600289166812), у якому судом відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження, а також копія позовної заяви з додатками. Окрім того, копія постановленої судом ухвали про відкриття провадження у справі була доставлена до електронного кабінету відповідача, що підтверджується відповідною довідкою про доставку електронного документу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) своїм правом на подання до суду пояснень третьої особи щодо позову не скористався, будь-яких інших заяв або клопотань стосовно розгляду справи від Відділу на адресу суду не надходило. Третя особа належним чином повідомлялась судом про розгляд даної справи, подала до суду належним чином засвідчену копію виконавчого провадження [NUMBER]. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши подані учасниками справи заяви по суті спору, а також наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Так, з матеріалів справи убачається, що рішенням Київського районного суду міста Полтави від 02 листопада 2023 року, ухваленим по справі №552/5284/23, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих Олександра Олександровича №11344 від 22.11.2021 про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованості у розмірі 50000 грн. Стягнуто з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь [PERSON] судові витрати в сумі 1610,40 грн та 4000,36 грн незаконно утриманих із заробітної плати коштів за ВП [NUMBER], а всього стягнуто 5610,76 грн. Вказане рішення суду було ухвалено у справі №552/5284/23 за позовом [PERSON] до ТОВ «Українські фінансові операції» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Тобто, зазначене вище судове рішення ухвалене судом у справі між тими самими сторонами, воно набрало законної сили у встановленому законом порядку, а відтак у розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційний характер відносно даної справи, що розглядається. Згідно описової та мотивувальної частини вказаного рішення суду убачається, що в ході розгляду судової справи №760/9993/21 судом було встановлено, що 22.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. вчинено виконавчий напис №11344 про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованості за кредитним договором у розмірі 50000,00 грн. В свою чергу, приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Амельченко В.П. 10.12.2021 відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилалась на те, що до ухваленням Київським районним судом міста Полтави судового рішення у справі №552/5284/23 за позовом [PERSON] до ТОВ «Українські фінансові операції» про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. №11344 від 22.11.2021 таким, що не підлягає виконанню, з банківського рахунку позивача [PERSON] в межах виконавчого провадження [NUMBER] було списано грошові кошти на рахунок приватного виконавця Амельченка В.П., яким виконувався оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса. Таке списання було здійснено двома платежами, а саме 28.06.2023 у розмірі 4000,36 грн та 18.10.2023 у розмірі 8000 грн. У зв`язку із тим, що вищевказаний виконавчий напис приватного нотаріуса КМНО Золотих О.О., який перебував на примусовому виконанні у подальшому судом був визнаний таким, що не підлягає виконанню з частковим стягненням з Товариства списаних грошових коштів з рахунку позивача в розмірі 4000,36 грн, неповернутими [PERSON] залишились списані грошові кошти в розмірі 8000 грн, які надалі безпідставно утримуються Товариством. Так, згідно квитанції №SYBR23273PBNKI00361f0002 від 28.06.2023 на рахунок приватного виконавця з рахунку позивача було перераховано грошові кошти в сумі 4000,36 грн, призначенням платежу вказано «стягнення за ВП [NUMBER] з виконання виконавчого документу: виконавчий напис №11344 виданий 22.11.2021». Сума грошових коштів у вказаному вище розмірі була стягнута за судовим рішенням на користь позивача у цивільній справі №760/9993/21. Вказані обставини підтверджуються наданою суду копією виконавчого провадження [NUMBER], яке перебувало на виконанні у Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) разом із виконавчим листом №552/5284/23 виданим 25.12.2023 Київським районним судом міста Полтави. Окрім того, відповідно до наявної у матеріалах справи копії квитанції №SYBR233f9PBNKI00954a0002 від 18.10.2023 на рахунок приватного виконавця з рахунку позивача також було перераховано грошові кошти в сумі 8000 грн, з призначенням платежу - «стягнення за ВП [NUMBER] з виконання виконавчого документу: виконавчий напис №11344 виданий 22.11.2021». З відомостей Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень убачається, що виконавче провадження [NUMBER] значиться завершеним. 07.02.2024 позивач направила на адресу ТОВ «Українські фінансові операції» заяву, у якій просила повернути стягнуті з неї в рамках вищевказаного виконавчого провадження [NUMBER] грошові кошти в сумі 8000 грн, які безпідставно утримуються Товариством. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги статті 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідач не надав суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин. Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України). Таким чином, за вказаних обставин, оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, і відпадала правова підстава для отримання відповідачем вказаних грошових коштів, суд дійшов до переконання, що грошові кошти у розмірі 8000 грн, які були стягнуті на користь відповідача при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса, підлягають поверненню позивачці. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved