Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, що стягнуті з нього за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.09.2008 року, за період до 01 жовтня 2016 року у розмірі 106191 грн. 41 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Від шлюбу є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , на утримання яких рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2008 року позивача було зобов`язано сплачувати аліменти на користь відповідача, у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 01 вересня 2008 року і до досягнення дітьми повноліття. На даний час у позивача, як він зазначає, по незалежним від нього обставинам, утворилась значна заборгованість зі сплати аліментів, частина якої, а саме за період з 2008 року по 2016 рік нарахована безпідставно, оскільки у цей період його син [PERSON] проживав разом із ним та матір`ю позивача в с. Мар`янське Криворізького району Дніпропетровської області, де і відвідував школу. Позивач зазначає, що у цей період забезпечував сина усім необхідним, аліменти з дружини не стягував, при цьому і не знав про те, що з нього були стягнуті аліменти та вважав, що оскільки син проживає разом з ним, а дочка залишилась проживати з відповідачем, то стягнення аліментів буде недоцільним. На даний час позивач перебуває в іншому шлюбі, має трьох малолітніх дітей, має хронічне захворювання «цукровий діабет ІІ ступеню», що потребує постійного лікування, є внутрішньо переміщеною особою, отримує допомогу у розмірі 2000 грн. та перебував на обліку у центрі зайнятості з приводу працевлаштування. Ухвалою суду від 11.11.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач належним чином повідомлялась про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, своїм правом не скористалась - відзив на позовну заяву до суду не надала. За встановлених обставин суд уважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами, що відповідає положенням ч. 8\~ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно виконавчого листа у справі №2-3863/08, виданого 26 листопада 2008 року, Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 11 листопада 2008 року було ухвалено рішення суду, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 01 вересня 2008 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно довідки за вих. №253 від 29.03.2023 року, [PERSON] , [INFO] , з 01 вересня 2013 року по 28 вересня 2016 року навчався у Мар`янській загальноосвітній школі І ступеня Апостолівського району Дніпропетровської області. Згідно довідки за вих. №537 від 05.08.2024 року, [PERSON] , [INFO] , з 2008 року по 2016 рік проживав без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів за вих. №91 від 23.11.2023 року, загальний розмір заборгованості позивача згідно виконавчого листа №2-3863 від 11.11.2008 року, за період з 05 вересня 2008 року по 01 листопада 2023 року складає 439466 грн. 72 коп. Згідно копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 15.07.2024 року, позивач хворіє на цукровий діабет ІІ ступеню та йому рекомендовано планове спостереження у сімейного лікаря, ендокринолога. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позивач є внутрішньо переміщеною особою, у зв`язку з чим за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року щомісяця отримував допомогу на проживання у розмірі 2000 грн. на місяць, з 05 квітня 2024 року по 05 липня 2024 року перебував на обліку як безробітний в Криворізькій філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості, а також має трьох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 1\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст.\~51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної\~Ради України\~від 27.02.1991\~року №789-ХІІ (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України\~встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №711/8561/16-ц). Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом. За приписами ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Таким чином, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у випадку, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Тобто з аналізу даної правової норми вбачається, що питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості або зменшити розмір заборгованості по стягненню аліментів. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Так, позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначив, що йому не було відомо про те, що з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання дітей, що син [PERSON] з 2008 року по 01 жовтня 2016 року проживав разом з ним, що він є внутрішньо переміщеною особою, перебував на обліку у центрі зайнятості з приводу пошуку роботи, хворіє на цукровий діабет ІІ ступеню та має ще трьох малолітніх дітей від іншого шлюбу, а відтак вважає, що зазначена заборгованість виникла по незалежним від нього обставинам. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 2\~ст. 13 ЦПК України\~збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ч. 4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В постанові Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №560/898/16-ц зроблено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Так, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів, наданих позивачем, а також їх достатність і взаємний зв`язок між собою, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту того, що по-перше він не знав про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, по-друге, що син [PERSON] з 2008 року по 01 жовтня 2016 року постійно проживав із ним та перебував виключно на його повному утриманні та, що відповідач у цей період не приймала участі в утриманні сина. Разом з тим, суд також зазначає, що наявність у позивача ще трьох малолітніх дітей від іншого шлюбу, те, що він є внутрішньо переміщеною особою та перебував на обліку у центрі зайнятості також не є тими обставинами, що слугують підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, адже позивач просить звільнити його від заборгованості, що утворилась за період з 2008 року по 01 жовтня 2016 року, тоді як він був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа 25 березня 2022 року та перебував на обліку у центрі зайнятості з 05 квітня 2024 року по 05 липня 2024 року, тобто значно пізніше, ніж коли утворилась заборгованість. Більш того, суд звертає увагу, що згідно довідки про наявну у позивача заборгованість зі сплати аліментів, такий взагалі жодного разу за весь період стягнення з нього аліментів не здійснив жодного платежу. Посилання позивача на незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з тим, що він хворіє на цукровий діабет, також не є обставиною, що слугує підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, позаяк доказів на підтвердження того, що у зв`язку з наявністю такої хвороби позивач увесь період, протягом якого з нього стягувались аліменти та утворилась заборгованість, несе значні витрати на лікування до суду також не надані. Отже, суд зазначає, що позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів у порядку ст.ст.\~76-80, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги. Разом з тим, у разі відсутності у позивача доказів на підтвердження вищезазначених обставин, останній не скористався правом подати до суду клопотання про витребування таких доказів, оскільки в силу приписів ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин справи, у своїй сукупності, дозволяють суду прийти до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed