Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

І.ОПИСОВА ЧАСТИНА. Короткий зміст позовних вимог: позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Михайленка Є.О. 16.08.2025 року через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Згідно прохальної частини поданої позовної заяви просять суд: встановити факт родинних відносин, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та у зв`язку з цим визнати за [PERSON] , право власності на 1/5 частки в квартирі [ADDRESS] , яка належала за життя [PERSON] . Згідно матеріалів позовної заяви (а.с.1-10) заявлені позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла тітка Позивача [PERSON] у віці 77 років. Після смерті тітки відкрилась спадщина на належне їй за життя майно - 1/5 частки в квартирі [ADDRESS] . Так як за життя тітка Позивача не мала дітей та заповіту не складала, то позивач є єдиним спадкоємцем останньої та має право на спадкування за законом в порядку четвертої черги, як особа, яка проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 17.06.2024 року Позивач звернувся до Давидової Наталії Іванівни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу, із заявою про оформлення спадщини, що призвело до реєстрації спадкової справи за № 72588205. 20.06.2024 року приватний нотаріус Давидова Н.І. повідомила про наявність розбіжностей у наданих документах, що унеможливлюють оформлення спадкових прав після смерті Спадкодавиці без отримання належних документів. Зокрема, нотаріус зазначила, що «у поданих Вами документах щодо оформлення спадкових прав після смерті Вашої тітки (рідної сестри Вашого батька) гр. [PERSON] , [INFO] , останнє місце проживання якої було: [ADDRESS] , виявлені наступні розбіжності: - у дублікаті Свідоцтва про народження спадкодавиці серії [NUMBER] , виданого 11.11.1978 року Менським райвідділом ЗАГСу Чернігівської області вона зазначена як [PERSON] , а в Свідоцтві про право власності на квартиру, виданого 22.11.1996 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці та у Свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.09.1997 року відділом РАГС Львівського міськвиконкому зазначена як [PERSON] ; - при аналізі документів щодо заявлених Вами родинних стосунків зі спадкодавицею, виявлено розбіжності у Свідоцтві про народження спадкодавиці (описане вище), де її батько зазначений як [PERSON] , а в Свідоцтві про народження вашого батька [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого повторно 18.10.1953 року село Максаки Менського району Чернігівської області, його батько зазначений як [PERSON] . Виходячі з вищевказаного, повідомляю Вам про неможливість оформлення Ваших спадкових прав після смерті гр. [PERSON] до отримання належних документів та пропоную звернутись до відповідного суду. У зв`язку з цим нотаріус запропонувала звернутися до відповідного суду. А тому з метою захисту своїх порушених спадкових прав звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задовольнити. Короткий зміст та узагальнені доводи і позиції учасників справи: Представник позивача - адвокат Цікало А.А. до судового засідання подав заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити (а.с.170). Представник відповідача ЛМР в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений. 25.02.2025 року через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляду справи у відсутності представника ЛМР. Крім того, зазначив, що права та інтереси Львівської міської ради даним позовом не порушуються (а.с.110-112). Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені. До судового засідання подали заяви, згідно яких просили розгляд проводити у їх відсутності, позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення (а.с.44,47,50). Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Давидова Наталія Іванівна До судового засідання подала заява, згідно якої просила розгляд проводити у її відсутності (а.с.98). Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Учасники справи в судове засідання, призначене на 26.05.2025 року, не з`явилися, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Процесуальні дії у справі: На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.08.2024 року справу передано для розгляду в провадження судді Леньо С.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 21.08.2024 року відкрито провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У зв`язку із перебуванням судді Леньо С.І. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, наданій їй наказом голови Личаківського районного суду м.Львова №144/К від 28 жовтня 2024 року, з метою забезпечення розгляду справ у визначеним законом строки, у відповідності до положень п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 2.13 Засад використання автоматизованої системи документообігу Личаківського районного суду м. Львова, справу було передано для повторного автоматизованого розподілу. У відповідності до вимог ст.33 Цивільного процесуального кодексу України автоматизованою системою документообігу суду було визначено суддю Білоуса Ю.Б. для розгляду вказаної справи. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова Білоуса Ю.Б. від 31.12.2024 року справу прийнято до свого провадження та залишено без руху позовну заяву. 16.01.2025 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали від 16.01.2025 року. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова Білоуса Ю.Б. від 17.01.2025 року продовжено розгляд справи та призначено до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті. ІІ.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Позиція Суду: Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступних підстав. Згідно з частиною 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини. Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-змістовному зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003. У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків Позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 листопада 1996 року на підставі Розпорядження Львівської залізниці за № 4832 та зареєстрованого Львівським МБТІ за № 18532 від 22.11.1996 року було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно даного свідоцтва співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частка (по 1/5 кожний) були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.27). [INFO] померла [PERSON] (далі по тексту - Спадкодавиця) у віці 77 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.09.1997 року (а.с.31). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй за життя майно - 1/5 частки в квартирі [ADDRESS] . Встановлено, що померла дітей не мала та особистого розпорядження на випадок своєї смерті (заповіту) не складала, а відтак спадкування належного їй на момент смерті майна підлягає за правилами спадкування за законом. Як зазначає позивач [PERSON] , як представник четвертої черги за законом - особа, яка проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, 17.06.2024 року звернувся до Давидової Наталії Іванівни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу, із заявою про оформлення спадщини, про що було заведено спадкову справу за № 72588205. 20.06.2024 року приватний нотаріус Давидова Н.І. повідомила про наявність розбіжностей у наданих документах, що унеможливлюють оформлення спадкових прав після смерті Спадкодавиці без отримання належних документів, про що скерувала позивачу лист від 20.06.2024 року за №16/01-16 (а.с.25). Зокрема, нотаріус у вказаному листі зазначила, що «у поданих Вами документах щодо оформлення спадкових прав після смерті Вашої тітки (рідної сестри Вашого батька) гр. [PERSON] , [INFO] , останнє місце проживання якої було: [ADDRESS] , виявлені наступні розбіжності: - у дублікаті Свідоцтва про народження спадкодавиці серії [NUMBER] , виданого 11.11.1978 року Менським райвідділом ЗАГСу Чернігівської області вона зазначена як [PERSON] , а в Свідоцтві про право власності на квартиру, виданого 22.11.1996 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці та у Свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.09.1997 року відділом РАГС Львівського міськвиконкому зазначена як [PERSON] ; - при аналізі документів щодо заявлених Вами родинних стосунків зі спадкодавицею, виявлено розбіжності у Свідоцтві про народження спадкодавиці (описане вище), де її батько зазначений як [PERSON] , а в Свідоцтві про народження вашого батька [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого повторно 18.10.1953 року село Максаки Менського району Чернігівської області, його батько зазначений як [PERSON] . Виходячі з вищевказаного, повідомляю Вам про неможливість оформлення Ваших спадкових прав після смерті гр. [PERSON] до отримання належних документів та пропоную звернутись до відповідного суду». Аналізуючи мотивованість та підставність заявлених позивачем вимог на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства та обставинам справи суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку. Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно пункту 7Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»(зі змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.005.1998 року) «відповідно по п. 1ст. 273 ЦПК України(в минулій редакції) суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідно заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану .» Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України - У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Щодо прийняття спадщини Позивачем: Відповідно до Довідки № 5 від 24.02.2024 року виданої ЛКП «Господар» про те, що згідно архівних даних ЛКП «Господар» в будинку [ADDRESS] була зареєстрована з 13.10.1967 року [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] . На день її смерті, по даній адресі були зареєстровані: - [PERSON] [INFO] , був зареєстрований по даній адресі з 13.10.1967 року, знятий з реєстрації, і знову зареєстрований 12.03.1984р. по даний час. - [PERSON] [INFO] , зареєстрована по даній адресі з 28.06.1990 року по даний час. - [PERSON] [INFO] , була зареєстрована по даній адресі з 28.06.1990 року, знята з реєстрації 10.12.2018р. - [PERSON] [INFO] зареєстрований по даній адресі з 28.06.1990р. по даний час. Зважаючи на викладене вище, суд вважає обґрунтованими покликання позивача [PERSON] про те, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка була його тіткою, оскільки проживав з нею однією сім`єю більше 5 років на час її смерті. Щодо підтвердження родинних зв`язків: Між [PERSON] (дідусем Позивача) та [PERSON] (бабусею Позивача) було укладено шлюб. Від шлюбу у подружжя [PERSON] народилося 4 дітей, а саме: [PERSON] - [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 06.07.1977 року, де зазначено що батьками тітки Позивача є: [PERSON] (дідусь Позивача) та [PERSON] (бабуся Позивача); [PERSON] - [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 11.11.1987 року, батьками тітки Позивача, [PERSON] є: [PERSON] (батько тітки Позивача/дідусь Позивача) та [PERSON] (мати тітки Позивача/бабуся Позивача); [PERSON] - [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 09.08.1949 року, де зазначено що батьками дядька Позивача, [PERSON] є: [PERSON] (батько дядька Позивача/дідусь Позивача) та [PERSON] (мати дядька Позивача/бабуся Позивача); [PERSON] - [INFO] Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 18.10.1953 року, батьками батька Позивача, [PERSON]: [PERSON] (батько батька Позивача/дідусь Позивача) та [PERSON] (мати батька Позивача/бабуся Позивача). Батьками Позивача, [PERSON] є: [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати), що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 25 березня 1954 року. Як зазначив у поданому позові позивач і вказана обставина учасниками справи не спростована, під час видачі повторного свідоцтва про народження [PERSON] прізвище та ім`я його батька, [PERSON] , були записані правильно. Однак по батькові було вказано як " [PERSON] ", хоча правильне по батькові - " [PERSON] ". Щодо розбіжностей у документах [PERSON] : У дублікаті свідоцтва про народження Спадкодавиці серії [NUMBER] , виданому 11.11.1987 року Менським райвідділом ЗАГСу Чернігівської області, була допущена помилка - її ім`я зазначено як [PERSON] . У той же час, у свідоцтві про право власності на квартиру, виданому 22.11.1996 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці, та у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , виданому 28.09.1997 року відділом РАГС Львівського міськвиконкому, її ім`я було записано як [PERSON] . А відтак суд вважає обґрунтованими покликання позивача про те, що ця розбіжність у написанні імені Спадкодавиці, зокрема різниця між літерами «І» та «И», є наслідком механічної помилки, яка виникла через некоректний переклад імені з російської на українську мову. Щодо розбіжностей у документах [PERSON] : У свідоцтві про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданому повторно 18.10.1953 року, батьком зазначено [PERSON] . Проте, його правильне по батькові - « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвами про народження його дітей. Наприклад, у свідоцтві серії [NUMBER] , виданому 11.11.1987 року на ім`я [PERSON] , батьком зазначено [PERSON] . Як зазначив позивач, ця розбіжність у написанні імені є наслідком механічної помилки та недбалості органів ЗАГС радянської УРСР, яка виникла через некоректний переклад імені з російської на українську мову. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] - це фактично одна і та сама особа. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). ЦПК України встановлено, що: - відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. - у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; - статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. - відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання; Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів); Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням представлених позивачем та долучених до матеріалів справи письмових документів, які досліджені судом, суд приходить до висновку, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження факту родинних відносин, що [PERSON] , [INFO] , є племінником [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Судом встановлено, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] , [INFO] , немає. Відповідно до п. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1ст. 1297 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23). Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки в позасудовому порядку позивач не може оформити своїх спадкових прав через відсутність певних документів на підтвердження факту родинних відносин зі спадкодавцем, він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Висновок суду: Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову [PERSON] в повному обсязі та визнання за ним права власності на майно, належне його померлій тітці, адже позовні вимоги належним чином обґрунтовані та підтверджуються наявними доказами справи. Щодо розподілу судових витрат: Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зважаючи на те, що позивач не заявляв вимоги про здійснення розподілу судових витрат, а відтак понесені позивачем судові витрати суд залишає за позивачем.

Outcome: approved