Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

У травні 2023 року до Київського районного суду м.\~Одеси з позовною заявою звернувся Департамент патрульної поліції Національної поліції України (далі також позивач, ДПП), поданим в його інтересах представником Хілініченко Артемом Хошангом до [PERSON] (далі також відповідач) про зобов`язання повернути департаменту речі, які ним отримані за період проходження служби на посаді завідувача сектору транспортного забезпечення Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (далі також УПП в Одеській області ДПП), а саме: блокувальний пристрій «Краб»; аптечки медичні автомобільні для підрозділів патрульної поліції (за наказом МВС України №\~396 від 20.05.2016); пускозарядний пристрій «Deca Class Booster» 150А 220 В 300/1200В 12 Ar/r 135 20-200А6/5 (код УКТЗЕД 8504405500); домкрат гідравлічний «NV Lavina LA JNS-06»; компресор «Commpass VFL 50», 2,2 кВт, 50\~л, 360 л/хв. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] , перебуваючи на посаді завідувача сектором транспортного забезпечення УПП в Одеській області ДПП був матеріально-відповідальною особою з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Після звільнення з посади, відповідно до зведених звіряльних відомостей в УПП в Одеській області ДПП виявлено недостачу, з вимогою про повернення якої департамент і звернувся до [PERSON] як матеріально-відповідальної особи в судовому порядку. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] зазначив, що матеріальні цінності, які складають предмет позову, не ввірялися та не передавалися відповідачу під звіт. Відповідно до посадової інструкції та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідність [PERSON] міг нести відповідність виключно за матеріальні цінності, які йому фактично передавалися. Натомість документів, які підтверджували б передачу означених матеріальних цінностей, недостачу яких виявлено під час інвентаризації, надано не було. Водночас зазначив, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушених прав, оскільки необхідно ставити питання про відшкодування заподіяної працівником шкоди в порядку ст.\~136-138 КЗпП України, а не повернення безпідставно збереженого майна в порядку ст.\~1212 ЦК України. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Заяви та клопотання учасників справи. Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії у справі. Заочним рішенням у справі від 07.11.2023 позов департаменту задоволено. 14.02.2025 до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 12.03.2025 заочне рішення скасовано. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовчі судові засідання призначалися на 02.04.2025 та 22.04.2025. Ухвалою суду від 22.04.2025 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду на 15.05.2025. У судовому засіданні, 15.05.2025, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Представник позивача, належним чином повідомлений, не з`явився, про причини неявки не повідомив. Відповідь на відзив до суду не направив. Відтак, суд уважає за можливе здійснити судовий розгляд за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Судом установлено, що відповідно до наказу ДПП №\~136\~о/с від 17.02.2020 [PERSON] переведено з посади водія автотранспортних засобів сектору транспортного забезпечення на посаду завідувача сектором транспортного забезпечення УПП в Одеській області ДПП. Посада завідувача сектору транспортного забезпечення була введена шляхом скорочення посади начальника сектору транспортного забезпечення на підставі наказу Національної поліції України від 13.06.2018, що підтверджується наданою довідкою начальника відділу кадрового забезпечення УПП в Одеській області ДПП від 07.11.2023. Згідно з долученим до позову договором про повну індивідуальну матеріальну відповідність б/н, місця та дати, укладеним між ДПП в особі начальника [PERSON] та начальником сектору транспортного забезпечення [PERSON] , останній взяв на себе зобов`язання про повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому ДПП матеріальних цінностей. Відповідно до наказу ДПП №\~727 о/с від 05.04.2022 [PERSON] звільнено з посади завідувача сектором транспортного забезпечення УПП в Одеській області ДПП за власним бажанням (ст.\~38 КЗпП України). Наказом ДПП №\~500 від 20.04.2022 в УПП в Одеській області ДПП призначено проведення інвентаризації матеріальних цінностей після звільнення з посади [PERSON] та створено інвентаризаційну комісію. За результатами інвентаризації, згідно зі зведеними звіряльними відомостями від 28.04.2022 УПП в Одеській області ДПП виявлено нестачу таких матеріальних цінностей: блокувальний пристрій «Краб»; 19 аптечок медичних автомобільних для підрозділів патрульної поліції (за наказом МВС України №\~396 від 20.05.2016); пускозарядний пристрій «Deca Class Booster» 150А 220 В 300/1200В 12 Ar/r 135 20-200А6/5 (код УКТЗЕД 8504405500); домкрат гідравлічний «NV Lavina LA JNS-06»; компресор «Commpass VFL 50», 2,2 кВт, 50\~л, 360 л/хв. Інвентаризація проведена без участі [PERSON] . Будь-яких доказів, які підтверджували б ввірення або передачу під звіт вказаних матеріальних цінностей відповідачу позивачем не надано. Посилання у звіряльних відомостях на вказані документи також відсутні. Отже, з аналізу заяв по суті справи та наданих сторонами доказів, на їх підтвердження, випливає, що сторони не заперечують факт перебування відповідача на посаді завідувача сектору транспортного забезпечення, однак відповідач не згоден, що вказані матеріальні цінності передавалися йому фактично, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду. Мотиви прийнятого рішення. Надаючи правову кваліфікацію встановленим обставинам, суд зазначає, що спірні правовідносини з приводу повернення безпідставно збереженого майна працівником підприємства під час виконання ним трудових обов`язків врегульовані положеннями КЗпП України, а також приписами ЦК України. При цьому, застосовуючи правові норми до спірних правовідносин та визначаючи їх зміст шляхом тлумачення, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (п.\~45, рішення ЄСПЛ від 06.12.2007, справа «Воловік проти України», заява №\~15123/03). Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.\~1 ст.\~2 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1,\~2 ст.\~15 ЦК України). Відповідно до приписів ч.\~1 ст.\~130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до п.\~2.2.2.-2.2.6 посадової інструкції начальника сектору транспортного забезпечення УПП в Одеській області ДПП, затвердженої наказом ДПП №\~6086 від 13.12.2017, начальник сектору транспортного забезпечення [PERSON] несе відповідальність за облік, утримання та використання автомобілів, запасних частин до них та використання паливно-мастильних матеріалів. Згідно з п. 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідність б/н, місця та дати, укладеного між ДПП в особі начальника [PERSON] та начальником сектору транспортного забезпечення [PERSON] , останній взяв на себе зобов`язання про повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому ДПП матеріальних цінностей. \~ \~ \~ \~Відповідно до приписів ст.\~134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п. 1); майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (п.\~2). З кумулятивного аналізу зазначених приписів КЗпП України, посадової інструкції відповідача та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність випливає, що умовою притягнення до матеріальної відповідальності [PERSON] є доведення факту ввірення йому (передачі) або надання під звіт матеріальних цінностей, що повино бути підтверджено первинними документами бухгалтерського та/або складського обліку, а також факт їх неповернення при звільненні з посади. Як установлено судом, будь-яких документів, які підтверджували б факт передачі [PERSON] матеріальних цінностей, які є предметом позову в цій справі, позивачем не надано. Оскільки доказування цього факту є первинним відносно інших аргументів сторін, які є похідними від нього, суд уважає за необхідне зазначити таке. Так, основними засадами (принципами) судочинства, визначеними ч.\~3 ст.\~2 ЦПК України є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність судового розгляду справи. Відповідно до ч.\~1-4 ст.\~12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Виходячи з принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.\~1, 2 ст.\~13 ЦПК України). Відповідно до ч.\~1,\~3 ст.\~89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: dismissed