Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Позивач у грудні 2024 року звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14.11.2011. Від вказаного шлюбу сторони мають дитину сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого відповідач до досягнення дитиною повноліття сплачував аліменти. На теперішній час син досяг повноліття та з 2023 року навчається в Університеті Економіки та Інновації в Любліні, з терміном навчання до 2026 року, власних доходів не має, знаходиться на її (позивача) утриманні, в свою чергу відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. Крім того, зазначила, що вона працює, однак її власних доходів не вистачає для забезпечення дитині нормальних умов для існування. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на дитину, оскільки він працює, аліменти нікому не платить, стягнень за виконавчими листами з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей на його утриманні не має. З огляду на зазначене, та з посиланням на ст.ст. 182, 199, 200 СК України позивач просила стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина у зв`язку з продовженням сином навчання в розмірі 25 відсотків від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи стягнення з 19.12.2024 і до закінчення сином навчання. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 08.01.2025 провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд по суті із викликом сторін. До суду 18.03.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовних вимог не визнав, зазначивши, що їх з позивачем спільний син [PERSON] на разі не знаходиться на утриманні позивача, оскільки з 2023 року проживає в Республіці Польща, крім того, відповідач регулярно переводить зі свого банківського рахунку на рахунок сина грошові кошти на навчання та проживання сина у Польщі. Також, відповідач спростував твердження позивача, що він не одружений та не має інших осіб на утриманні, а також щодо його стану здоров`я, зазначивши, що він одружений з [PERSON] з 11.03.2016 та від вказаного шлюбу має на утриманні сина [PERSON] , [INFO] , який за станом здоров`я потребує лікування. Більше того, сам відповідач є військовослужбовцем та проходить службу в органах СБУ, що підтверджується довідкою від 27.02.2025 та також має ряд серйозних захворювань, що підтверджується відповідними медичними документами. На підставі викладеного та посилаючись на норми ч. 3 ст. 199 СК України відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. До суду 07.04.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наголошувала на обгрунтованості позовних вимог та просила позов задовольнити. Позивач під час судового розгляду справи підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові, просила позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві, просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача в обґрунтування позовних вимог, заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, підтверджується матерілами справи та не заперечувалося сторонами у справі, що позивач та відповідач з 10.02.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14.11.2011 Від шлюбу сторони мають дитину сина [PERSON] , [INFO] . Судом також встановлено, що з 2023 року [PERSON] навчається в Університеті Економіки та Інновації в Любліні, на факультеті "Логістика", денної форми навчання, з терміном навчання до 2026 року. Відповідно до ч.1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, до яких, зокрема, належать: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. В свою чергу, ч. 3 ст.1 99 СК України визначає суб`єктів, які мають право звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. До них, зокрема, належать: той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Під час судового розгляду справи судом встановлено, і дані обставини не оспорювалися сторонами, що повнолітня дитина сторін проходить навчання в Університеті Економіки та Інновації в Любліні, проживає у зв`язку з навчанням у м. Любліні Республіки Польща, зазначені обставини позивачем не спростовано, та яка зазначила, що у зв`язку з навчанням син дійсно проживає окремо. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12.ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, і в першу чергу, факт проживання дитиниразом з нею. Разом з тим, позивач не повідомив суд про підстави звільнення від доказування. З огляду на зазначене, приймаючи до уваги встановлені під час судового розгляду обставини, суд вважає, що позивач, звертаючись до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням дитиною навчання, не належить до кола осіб, визначених ч.3 ст.199 СК України, які мають право на звернення до суду з зазначеним позовом в інтересах дитини, яка проживає окремо від позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому судом відзначається, що позивач, у разі зміни зазначених обставин та за умови наявності сукупності юридичних фактів, за яких виникає обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, та до яких Закон, що регулює зазначені правовідносини, відносить такі юридичні факти, зокрема, як досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23-ох років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу, - не позбавлена права звернення до суду, таким правом і на теперішній час наділена повнолітня дитина, яка має повну цивільну дієздатність, та у разі порушення його прав, та необхідності в отриманні матеріальної допомоги у звя`зку з продовженням навчання може самостійно звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів у зв`язку з продовженням навчання. При цьому, батьки дитини не позбавлені права самостійно з урахуванням своїх фінансових можливостей, матеріального стану та потреби дитини в матеріальній допомозі, пов`язаною з продовженням навчання, надавати таку матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed