Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 22.04.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовною заявою до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 14.01.2021 року в розмірі 48431,71 грн., а також судові витрати на судовий збір в розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.01.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» з [PERSON] уклали договір кредиту, а саме [PERSON] власноручно підписала Паспорт кредиту, Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, чим погодила наступні умови кредитування: 1) тип та розмір кредитного ліміту встановлено кредитну лінію до 50000 грн., 2) тип кредитної картки: карта «Універсальна», 3) строк кредитування 12 місяців з пролонгацією, п.1.2. Договору, 4) Процентна ставка 42,0% річних, п.1.3. Договору, 5) кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати на рахунок кредитного ліміту, п.1.4. Договору, 6) розмір мінімального обов`язкового платежу: 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 грн. щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 грн. щомісячно у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення, п.1.4. Договору, 7) Проценти від суми неповернутого у строк кредиту, які відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 60% річних, п.1.5, п.2.1.1.2.12 Договору. Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Відповідач [PERSON] підписала власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 року №151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». На підставі укладеного договору Відповідач отримала платіжний інструмент кредитну картку № [NUMBER] , строк дії 12/24, тип Картка «Універсальна». Відповідач користувалася кредитним лімітом, отримувала у кредит кошти, повертала суму кредиту та сплачувала відсотки, але в повному обсязі не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, що підтверджено випискою по рахунку. Згідно з п.2.1.1.3.5. Договору, Сторони узгодили, що в разі порушення Відповідачем зобов`язань з погашення заборгованості за кредитом протягом 180 днів з моменту виникнення таких порушень, терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань Клієнтом з погашення кредиту. На 180 день з моменту порушення зобов`язань з погашення кредиту Клієнт зобов`язаний повернути Банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за Договором в повному обсязі. Враховуючи, що строк повернення кредиту закінчився на 180 день прострочення, то відповідно до п.1.5. та п.2.1.1.2.12 Договору, починаючи зі 181 дня з моменту порушення зобов`язань Відповідачем з погашення кредиту сторони погодили нарахування процентів від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 60% річних для картки «Універсальна». Оскільки Відповідач не виконала свої зобов`язання за договором кредиту в повному обсязі, то станом на 10.04.2024 року її заборгованість перед банком становить 48431,71 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 37897,07 грн, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом 10534,64 грн. Тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду за захистом своїх майнових прав, на підставі ст.ст. 1054, 212, 611, 651, 509, 52, 625, 629 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги. Рух справи. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26.04.2024 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту передано за підсудністю до Крюківського районного суду м. Кременчука. (а.с.102). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 04.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. (т.1 а.с.106). Позиція учасників в судовому засіданні. Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Мороз Т.Г. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про місце і час розгляду справи. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надала, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 280\~ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В відповідності до ст.280 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Установлені судом обставини та мотиви ухваленого рішення. Заслухавши представника позивача, дослідивши подані докази, суд установив наступне. 22.04.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовною заявою до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 14.01.2021 року станом на 10.04.2024 року в розмірі 48431,71 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 37897,07 грн, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом 10534,64 грн., а також судові витрати на судовий збір 2422,40 грн. Згідно \~статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте поданий суду кредитний договір від 14.01.2021 року, зокрема Заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, Анкета-заява клієнта та Паспорт споживчого кредиту, не містять підпису [PERSON] . У\~статті 204 ЦК України\~передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204\~ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у\~статті 629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право\~ обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4)\~припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; 5)\~недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Як свідчить тлумачення\~статті 526 ЦК України\~цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій\~статті 1055 ЦК України\~передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~(в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». У ч.2\~ст.1054\~ЦК України установлено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність». Отже, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність. У ст. 215 ЦК України визначено підстави \~недійсності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. (ч.1 ст.215 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. (ч.2 ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч.3 ст.215 ЦК України). У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, дано роз`яснення, що за змістом ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі №\~916/3156/17, провадження № 12-304гс18 виклала правову позицію щодо нікчемності правочину. Погодилася з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Отже договір кредиту від 14.01.2021 року, який є предметом поданого АТ КБ «ПриватБанк» позову, є нікчемним, з підстав, що він не був укладений сторонами у письмовій формі, оскільки [PERSON] його не підписала. Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 10.03.2021 року у справі № 688/3874/18 (провадження № 61-18438св20). Тому відсутні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нікчемним Договором кредиту від 14.01.2021 року, який не створює юридичних наслідків у силу вимог закону, зокрема щодо стягнення відсотків за користування кредитом. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч.2 ст.215, ст.717, ст.718 ЦК України. В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту\~статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.\~Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.\~Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга\~статті 640 ЦК України\~передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~кредитний договір це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.\~Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним». Повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. У ст. 216 ЦК України наведено \~правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч.1 ст.216 ЦК України). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. (ч.2 ст.216 ЦК України). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. (ч.3 ст.216 ЦК України). Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. (ч.4 ст.216 ЦК України). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. (ч.5 ст.216 ЦК України). Отже відповідно до ст.216 ЦК України, наслідком недійсності нікчемного правочину є зобов`язання відповідача [PERSON] повернути позивачу АТ КБ «ПриватБанк» отримане за нікчемним Договором кредиту від 14.01.2021 року, тобто отримані грошові кошти в розмірі 37897,07 грн., як тіло кредиту. Дії сторін правочину мають бути добросовісними Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Постанова КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 Постанови КГС ВС від 09.04.2018 у справі № 903/394/18, від 17.11.2018 у справі № 911/205/18. Враховуючи, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» за отриманням кредиту, отримала від банку кредитну картку, що підтверджено відповідним її фото з карткою, активно користувалася кредитною карткою, що підтверджено випискою з її рахунку, проте при укладенні Договору кредиту від 14.01.2021 року не підписала його, то таку її поведінку суд вважає недобросовісною. Враховуючи положення ч.5 ст.216 ЦК України, недобросовісність поведінки відповідача [PERSON] , суд вважає за необхідне при вирішенні спору за власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину Договору кредиту від 14.01.2021 року, стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» отримані нею грошові кошти за цим нікчемним правочином в сумі 37897,07 грн. Цей підхід\~враховує принцип\~процесуальної економії,\~щоб позивачу\~не ініціювати\~окреме провадження\~для розгляду\~їх вимоги,\~яка ґрунтуватиметься\~на обставинах,\~вже встановлених\~у розглянутій\~справі.\~(п.8.46\~Постанова ВП\~ВС від 18.09.2024 року у справі № 918/1043/21, провадження № 12-35гс23). З огляду на наведене, суд вважає за необхідне позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково. Щодо судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] задоволені частково на 78,25%, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідач на користь позивача судові витрати на судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 1895,49 грн. (2422,4 грн. х 78,25%=1895,49 грн.) Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Outcome: partial