Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

В листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійними державного акту на право приватної власності на землю та технічної кадастрової документації, в якому просив визнати недійсним Державний акт права приватної власності на землю серії ДП 043589 від 02 жовтня 1990 року та технічну кадастрову документацію, складену на підставі даного акту, та стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати. 03 квітня 2023 року відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області було надано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначили, що не вбачають порушення прав позивача та їх захисту в судовому порядку. Зазначили, що ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повинно бути залучено у справі в якості третьої особи, а не відповідача, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 16 серпня 2023 року представник відповідача Патлань М.М. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач не надав жодних доказів накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, а також доказів існування паркану та встановлення меж на момент набуття відповідачем права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Зазначив також, що оспорюваний акт було складено 22 року тому, тобто з пропуском позовної давності та крім того [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки саме Слобожанська селищна рада здійснювала оформлення спірного акту. З урахуванням зазначеного просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 24 жовтня 2023 року представником позивача було подано заперечення на відзив в якому зазначено, що відповідач намагається порушити права позивача на користування своєю територією, фактично змінити межі земельної ділянки на свою користь, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 13 травня 2025 року представником відповідача було подано письмові пояснення в яких представник зазначив, що жодних доказів на підтвердження викладених у позові обставин позивачем надано не було, відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надали відзив на позовну заяву в якому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони ,повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлено, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,1039 гектарів за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2000 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 грудня 2019 року № 192183265. (а.с. 13, 23-24) [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,098 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної ради від 16 квітня 1997 року № 54 та Державного акту на право приватної власності на землю, виданого громадянину України від 14 травня 1997 року, серії ДП Дн № 013003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506. (а.с. 14) Як зазначає позивач, він добросовісно користувався та користується належною йому земельною ділянкою, та саме в період часу з 1997 по 1999 року ним особисто було побудовано паркан, для закріплення меж належної йому на праві власності земельної ділянки, а збоку земельної ділянки, яка наразі належить [PERSON] жодних землекористувачів не існувало. Зі змісту Державного акту на право приватної власності серії ДП № 043589 на землю від 02 жовтня 1990 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1590 від 29 вересня 2000 року належить земельна ділянка площею 0,1039 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку. (а.с. 105-106) На підставі цього акту на право власності на земельну ділянку була складена технічна документація про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . (а.с.19-28) Згідно акту обстеження меж суміжних земельних ділянок в [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , [ADDRESS] , встановлено наступне. (а.с. 171) 1. На земельну ділянку [ADDRESS] виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. [PERSON] , загальною площею 0,1039 га. 2. На суміжну земельну ділянку [ADDRESS] виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. [PERSON] , загальною площею 0,980 га. 3. На земельну ділянку [ADDRESS] виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. [PERSON] , загальною площею 0,115 га. 4. На суміжну земельну ділянку [ADDRESS] виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий гр. [PERSON] , загальною площею 0,980 га. 5. Між сусідами [PERSON] та [PERSON] встановлено спільну межу у вигляді огорожі. За допомогою геодезичних приладів, сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] здійснено заміри та встановлено заступ огорожею на земельну ділянку [ADDRESS] у розмірі 0,78 м (від Б до В) з одного краю, у зв`язку з чим площа приватизованої земельної ділянки, що належить [PERSON] зменшилась на 9 м2. 6. Між сусідами [PERSON] та [PERSON] встановлено спільну межу у вигляді огорожі. За допомогою геодезичних приладів, сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] здійснено заміри та встановлено заступ огорожею на земельну ділянку [ADDRESS] у розмірі 1,68 м, у зв`язку з чим площа приватизованої земельної ділянки, що належить [PERSON] зменшилась на 31 м2. Рекомендації комісії: 1. Враховуючи вищевикладене та висновок сертифікованого інженера- землевпорядника вважаємо, що огорожа [PERSON] та [PERSON] встановлена без урахування лінійних промірів, визначених Державними актами на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] та [PERSON] та підлягає перенесенню. 2. Рекомендовано власникам зазначених земельних ділянок привести у відповідність наявним документам об`єкти, що окреслюють межі земельних ділянок (перенести огорожу на визначений Державними актами межі земельних ділянок). Згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 11 березня 2018 року та відповідно до якого вбачається, що на погодження меж [PERSON] та [PERSON] , відповідно до оголошення в газеті «Бесплатка» від 22 січня 2018 року не з`явились. (а.с. 25) Також в матеріалах справи наявний відповідний аркуш газети «Бесплатка» від 22 січня 2018 року у якому дійсно міститься оголошення про виклик [PERSON] та [PERSON] на 28 січня 2018 року для погодження спільних меж по земельній ділянці [ADDRESS] . (а.с. 27) Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області встановлено, що відповідно до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі станом на 01 січня 2013 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Ювілейної (нині Слобожанської) селищної ради Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначена земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю: серія ДП 043589, реєстраційний номер 4507 від 02 жовтня 2000 року виданий згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки №1590 від 29 вересня 2000 року. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку; площа 0,1039 га. (а.с. 21) Зі змісту висновку експерта №8 за результатами проведення земельно-технічної експертизи для подання до суду від 21 вересня 2020 року встановлено, що згідно з проведеним дослідженням і Збірним планом земельних ділянок за адресами [ADDRESS] з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200 за результатами виконання топографо-геодезичних робіт кваліфікованим інженером-геодезістом [PERSON] від 29 серпня 2020 року, фактичне відхилення відносно спільної кадастрової межі між земельною ділянкою, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, загальною площею 0.1039га, що є у власності [PERSON] і розташована за адресою: [ADDRESS] та сусідньою земельною ділянкою, яка належить на праві власності [PERSON] - є. Згідно з проведеним дослідженням і Збірним планом земельних ділянок за адресами [ADDRESS] з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200 за результатами виконання топографо-геодезичних робіт кваліфікованим інженером-геодезістом Савенко А.О. від 29 серпня 2020 року земельна ділянка яка є у власності [PERSON] , площею 0,0980 га згідно з Державним актом на право приватної власності землю, розташована за адресою: [ADDRESS] покладається на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, площею 0.1039 га. що є у власності [PERSON] , розташовану за адресою: [ADDRESS] відносно спільної кадастрової межі між зазначеними земельними ділянками на 1,08 м уздовж спільній кадастровій межі, яка поділяє земельну ділянку, що досліджується, та земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0048, кадастровою площею 0,1150 га, що є у власності [PERSON] та на 0,43 метри уздовж кадастрової межі земельної ділянки, що досліджується, та проходом між земельної ділянкою по [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455800:02:019:0046 та земельною ділянкою, що досліджується. Фактична площа накладання земельної ділянки, яка є у власності [PERSON] , площею 0,0980 га згідно з Державним актом на право приватної власності землю, що розташована за адресою: [ADDRESS] на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, кадастровою площею 0,1039 га, яка є у власності [PERSON] , відносно спільної кадастрової межі між цими земельними ділянками складає 17 квадратних метрів. Тобто внаслідок визначеного накладання фактична межа з сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястими азбоцементними листами між земельною ділянкою, яка є у власності [PERSON] , та земельною ділянкою, яка є у власності [PERSON] проходить по земельній ділянці замовника експертизи, [PERSON] . (а.с. 98-103) Згідно акту обстеження меж суміжних земельних ділянок в [ADDRESS] та [ADDRESS] , встановлено наступне. (а.с. 172-173) 1. Власником земельної ділянки [ADDRESS] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 043589, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4507 від 02 жовтня 2000 року, загальною площею 0,1039 га., кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, є [PERSON] . 2. Згідно Державного акту про право власності на землю серії ДП № 013003, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506 від 14 травня 1997 року, власником суміжної земельної ділянки загальною площею 0,0980 га є [PERSON] , кадастровий номер відсутній. 3. Між сусідами [PERSON] та [PERSON] встановлено фактичну спільну межу у вигляді паркану з сітки «Рабиця», металевих стовпчиків, хвилястих азбоцементних листів. 4. За допомогою геодезичних приладів сертифікованим інженером- землевпорядником [PERSON] здійснено геодезичні виміри по фактичному розташуванню земельних ділянок та розрахунки площі земельних ділянок за допомогою відповідних комп`ютерних програм, які встановлюють, що фактична спільна межа між вищезазначеними земельними ділянками проходить по земельній ділянці з кадастровим номером 1221455800:02:019:0047, належній [PERSON] , внаслідок заступу на частину земельної ділянки з кадастровим номером 1221455800:02:019:0047, загальною площею 0,0017 га власником суміжної ділянки по [ADDRESS] , [PERSON] . У зв`язку із цим, площа приватизованої земельної ділянки [PERSON] зменшилась на 0,0017 га. Фактична площа земельної ділянки по [ADDRESS] становить 0,1143 га, що не відповідає площі зазначеній в Державному акті про право власності на землю № 506 від 14 травня 1997 року (0,0980 га). Площа ділянки збільшилась на 0,0163 за рахунок заступу гр. [PERSON] на земельну ділянку [PERSON] на 0,0017 га та самовільного захоплення земель комунальної власності селищної ради. Рекомендації комісії: 1. Враховуючи викладене та графічні матеріали, надані сертифікованим інженером-землевпорядником, вважаємо, що огорожа між земельними ділянками, належними [PERSON] та [PERSON] встановлена без врахування лінійних промірів, визначених Державним актом про право власність на земельну ділянку по [ADDRESS] , без врахування конфігурації меж земельної ділянки по [ADDRESS] згідно кадастрового номеру 1221455800:02:019:0047 та встановлених меж в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 11 січня 2018 року та підлягає перенесенню. 2. Рекомендовано власникам вказаних в даному акті земельних ділянок привести у відповідність наявним правовстановлюючим документам об`єкти, що окреслюють межі земельних ділянок (перенести огорожу на визначені межі земельних ділянок), зокрема власнику земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки по [ADDRESS] , належній [PERSON] . З огляду на вищезазначені обставини позивач звертається до суду з позовною заявою про визнання недійними державного акту на право приватної власності на землю та технічної кадастрової документації з метою встановлення меж земельних ділянок позивача та відповідача. Відповідно до статті 14\~Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 5\~ЗК України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю. Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. У відповідності до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку(округлення);присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів),такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення)меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. В абзаці 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельної ділянки відбувається відповідно до положень статті 79-1 Земельного кодексу України. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до статті 107 Земельного кодексу України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до статті 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 ст. 393 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом встановлено,\~що в Державному акті на право приватної власності серії ДП № 043589 на землю від 02 жовтня 1990 року виданого [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1590 від 29 вересня 2000 року площею 0,1039 гектарів в межах згідно з планом - зазначено дату видачі 02 жовтня 1990 року, при цьому договір купівлі-продажу на підставі якого було видано акт був вчинений 29 вересня 2000 року.(а.с. 105-106) При цьому зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області встановлено, що до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі станом на 01 січня 2013 року було зареєстровано право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Ювілейної (нині Слобожанської) селищної ради Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначена земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю: серія ДП 043589, реєстраційний номер 4507 від 02\~жовтня 2000\~року виданий згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки №1590 від 29 вересня 2000 року. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку; площа 0,1039 га. (а.с. 21) Таким чином, суд приходить до висновку, що вказана суперечність між датою укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та датою видачі Держаного акту може бути допущеною помилкою органу, який видавав відповідний Державний акт. З огляду на вищезазначене суд вважає, що вказаний вище Державний акт серії ДП 043589 жодним чином не порушує права позивача на вільне користування своєю земельною ділянкою. Крім того суд зауважує, що погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18). Крім того, вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)). Тобто якщо метою позивача є саме встановлення меж земельної ділянки, скасування державного акту жодним чином не захистить порушені права позивача, оскільки фактично не встановить межі земельних ділянок. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Дніпропетровській області\~про визнання\~недійними державного\~акту на\~право приватної\~власності на\~землю та\~технічної кадастрової\~документації задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Виходячи з виконаних адвокатом послуг, складності справи, кількості витрачених адвокатом годин на надання правової допомоги відповідачу та розміру документально підтверджених витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. Суд зауважує, що сторони не позбавлені права в порядку ч. 1 ст. 270 ЦПК України, надати додаткові докази на підтвердження витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved