Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

У лютому 2023 представник позивача [PERSON] - адвокат Папазова Г.А. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, який укладений 08.10.2018 між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого останньому у борг було передано грошові кошти у розмірі 500 000 доларів США строком до 08.10.2021. [PERSON] , не виконавши взятих на себе зобов`язань, [INFO] помер і його єдиною спадкоємицею є дружина [PERSON] . Просить стягнути з відповідачки на свою користь: -500 000 доларів США - заборгованості за договором позики; -250 000 доларів США - винагороди за користування нею, обумовленої п.4 Договору; -50 000 доларів США - штраф за порушення термінів повернення позики, обумовлений п.9 Договору. Ухвалою суду від 21.02.2023 відкрито провадження у цій справі. У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що у шлюбі з [PERSON] відповідачка перебувала з 1997 року по день його смерті. Після якої вона дізналась про те, що невідома їй раніше особа [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса, яким заведено спадкову справу після смерті чоловіка з заявою кредитора від 03.08.2022. До цієї претензії додано копію договору позики, ознайомившись зі змістом якого, нею встановлено, що цей договір підписано не її чоловіком, а іншою невстановленою особою. Про укладання цього договору вона нічого не знала, згоду на його укладення не надавала і не чула про отримання чоловіком від будь-кого позики готівкою у такому значному розмірі. ЇЇ чоловік не мав потреб у отриманні такої позики. У зв`язку з цим, відповідачка 30.08.2022 звернулась до Шевченківського УП ГУНП у м.Києві з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, яке внесено до ЄДР за №12022100100002393. В цей час досудове розслідування у цій справі тримає. У судовому засіданні позивач і його представниця заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представники відповідачки і вона особисто в суді проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що договір позики [PERSON] не підписаний. Заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши висновок експерта, зібрані у справі письмові докази, суд встановив наступне. Позивачем представлено суду договір позики від 08.10.2018, що укладений між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] , за умовами якого останній передав у власність позичальнику, для його потреб, грошові кошти (позику), а саме кошти на будівництво і проведення пусконалагоджувальних робіт промислового комплексу у м.Козилець Чернігівської області у розмірі 500 000 доларів США строком до 08.10.2021. Цей договір підписаний від імені його сторін та у присутності свідків [PERSON] і [PERSON] . Договором обумовлено те, що за користування позикою позичальник зобов`язується сплатити винагороду у розмір 250 000 доларів США (п.4), а також те, що при порушенні позичальником строку повернення позики він зобов`язується сплатити штраф у розмірі 10% від загальної суми позики (п.9). Як зазначає позивач, станом на 08.10.2021 [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті приватним нотаріусом КМНО Тоцькою О.В. заведено спадкову справу №4/2022, згідно матеріалів якої єдиним спадкоємцем майна померлого є його дружина [PERSON] 03.08.2022 та 06.12.2022 позивач звертався до нотаріуса з претензіями як кредитора спадкодавця. За заявою [PERSON] 30.08.2022 Шевченківським УП ГУНП України в м.Києва розпочато кримінальне провадження, яке внесено до ЄДР за №12022100100002393 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України за фактом здійснення шахрайських дій [PERSON] та невідомими особами щодо спадкового майна, яке належне [PERSON] та [PERSON] з використанням завідомо підроблених документів. 16.11.2023 постановою прокурора Шевченківської окружної прокуратури у цьому кримінальному провадженні призначено судову почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експертів №27378/23-32 від 04.03.2024, підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі «Позичальник» Договору позики від 08.10.2018 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний запис « [PERSON] », що міститься у договорі позики від 08.10.2018 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1, 2 ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (ч.1,2 ст.1282 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Отже, з урахуванням зазначеного, висновків експертів, презюмується, що договір позики між [PERSON] і [PERSON] є неукладеним. Сторона позивача на спростування зазначеної презумпції представила суду докази, які були досліджені безпосередньо в судовому засіданні. Так, судом в якості свідка було допитано позивача [PERSON] , який показав суду, що в 2017 році познайомився з [PERSON] . Їх познайомив [PERSON] , який повідомив, що знає особу, яка потребує будівництва на земельній ділянці. Позивач виявив бажання бути виконавцем цих робіт і відбулось знайомство. Вони зустрілись в с.Нові Петрівці поблизу Межигір`я і обговорили будівництво амбару, з`їздили на об`єкт у с.Лебедівка, де було побудовано кілька амбарів для зберігання зерна. У вересні 2018 року йому зателефонував [PERSON] і повідомив, що [PERSON] потрібні кошти, що при особистій зустрічі підтвердив і він, посилаючись на необхідність розвитку бізнесу. Позивач мав кошти, оскільки продав квартиру, зняв кошти з депозиту. Гроші зберігались у квартирі його (позивача доньки), де він їх забрав і поїхав до [ADDRESS], де у квартирі [PERSON] було підписано договір. Восени 2021 року зі слів [PERSON] він дізнався, що [PERSON] захворів, але з повернення боргу проблем не буде. Згодом [PERSON] помер. Свідок [PERSON] суду показала, що з [PERSON] знайома з 2010 року, коли почала працювати нянею його онуки. Восени 2018 року була свідком передачі грошей [PERSON] . [PERSON] у розмірі 500 000 доларів США. За три дні до підписання договору позивач запитав чи може вона бути свідком, на що вона погодилась. Вони приїхали на Оболонь . Кошти знаходились в пакеті на задньому сидінні автомобілю. На прохання [PERSON] вона перерахувала кошти, вони були упаковані пачками по 5000 доларів. [PERSON] зателефонував [PERSON] , який їх зустрів. Вони піднялись у квартиру, де знаходився чоловік. Квартира була без ремонту, в одній з кімнат працював будівельник. На кухні вони разом перерахували гроші, про що вона розписалась. Сторона позивача наполягала на допиті в судовому засіданні свідка [PERSON] , який був присутнім підписанні договору позики. Судом вживались заходи для забезпечення явки свідка в судове засідання, а саме надсилались судові повістки, смс-повідомлення та оголошувався його привід. Привід свідка невиконаний, у зв`язку з відсутністю його за відомою адресою та неможливістю встановлення його місця перебування. Інші заходи також виявились безрезультатними. За ініціативою сторони відповідача було допитано свідка [PERSON] , який суду показав, що був другом померлого [PERSON] і його фінансовим директором. Про [PERSON] він нічого не чув, про позику грошей дізнався від відповідачки вже після смерті [PERSON] . Вважає, що необхідності запозичувати кошти у такому обсязі у [PERSON] не було, оскільки його бізнес був успішним. Відповідачка [PERSON] , викликана до суду для надання особистих пояснень, заначила, що після смерті чоловіка та при оформленні спадщини влітку 2022 року вона дізналась, що [PERSON] звернувся до нотаріуса з претензією кредитора. Таких грошей її чоловік не брав. Про договір вона нічого не знала, з [PERSON] знайома не була. Зазначила, що восени 2021 її чоловік не хворів. Алкогольним напоями він не зловживав. Отже, на підтвердження укладання договору позики стороною позивача представлено виключно показання позивача як свідка і показання свідка [PERSON] . Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Оцінивши докази, представлені обома сторонами на обґрунтування своїх доводів, а саме висновок експерта - від сторони відповідач та показання свідків зі сторони позивача, враховуючи відсутність інших доказів, які б підтверджували укладання договору позики, часткове виконання його за життя [PERSON] , суд вважає, що позивачем не спростовано презумпцію відсутності волевиявлення останнього на укладання договору позики. Показання самого позивача як свідка і показання свідка [PERSON] , на думку суду, є недостатніми для спростування такої презумпції, оскільки вони обидва можуть мати зацікавленість у вирішенні справи на користь позивача. Суд також враховує те, що строк виконання зобов`язань [PERSON] згідно спірного договору позики настав 08.10.2021 і не зважаючи на тривалість перебування значних коштів у розпорядженні останнього позивачем не вжито заходів для їх повернення за життя спадкодавця, оскільки доказів зворотного суду не представлено. Самим позивачем підтверджено, що особисто з [PERSON] він з приводу коштів бесід не мав, усі контакти підтримував виключно через свідка [PERSON] , що викликає у суду сумніви щодо наявності дійсних правовідносин між [PERSON] і [PERSON] щодо договору позики, за якими позивачем планувалось повернути власні 500 000 доларів США і отримати 250 000 доларів США додаткового прибутку - обумовленої винагороди. Заперечуючи проти висновків експерта, стороною позивача неодноразово заявлялись клопотання про призначення у цій справі судової почеркознавчої експертизи, які залишені без задоволення ухвалами суду від 11.09.2024 та 24.02.2025. Суду не надано доказів про те, що у кримінальному провадженні №12022100100002393 було призначено повторну експертизу з тих самих питань і про звернення сторони позивача до правоохоронних органів з цією метою. У судове засідання для роз`яснення висновку експертів №27378/23-32 від 04.03.2024 був викликаний експерт [PERSON] , який зазначив, що при проведенні експерти кількості і якості наданих вільних зразків підпису і почерку було достатньо для категоричного висновку про те, що договір позики від 08.10.2018 не був підписаний [PERSON] . Всі надані документи використовувались експертом в оригіналах і підписи та почерк, виконані у них однією особою. На момент проведення експертизи, експерт мав право виключати з числа вільних зразків зразки, які очевидно виконані іншою особою. Таких, серед представлених ініціатором експертизи, зразків не було. Враховуючи все зазначене вище, те, що договір позики від 08.10.2018 не підписаний позикодавцем [PERSON] , суд вважає, що він є неукладеним між сторонами і вимоги про стягнення заборгованості залишає без задоволення.

Outcome: dismissed