Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит. В обґрунтування позову посилається на те, що 15.08.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] , було укладено договір про споживчий кредит № 102428957. Вказаний договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Згідно з умовами договору ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати відповідачу кредит в сумі 12 000,00 грн., проценти за користування кредитом становлять 36 грн., які нараховуються за ставкою 0,01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користування кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилася до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. 30.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 30-11-65, згідно з яким ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до боржників, зокрема і за договором про споживчий кредит № 102428957 укладеними з відповідачем [PERSON] ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги за договором про надання фінансових послуг ТОВ "Коллект Центр" згідно з договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.03.2023 р. № 10-03/2023/01 до боржників, зокрема і за договором про споживчий кредит № 102428957 укладеними з відповідачем [PERSON] .. Станом на 10.05.2024 р. загальна заборгованість за договором про споживчий кредит № 102428957 становить 99\~636,00 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 12 000,00 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 87 636,00 грн.. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 72\~344,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 12\~000,00 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 60\~344,00 грн.. У добровільному порядку сплатити наявну заборгованість позичальник відмовляється. Тому позивач просить стягнути з відповідача на користь ТОВ "Коллект Центр" заборгованість за договором у розмірі 72\~344,00 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 11.07.2024 р. у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, викликом сторін. 13.11.2024 року від представника відповідача, адвоката Возного М.В. надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 18..11.2024 року від представника відповідача, адвоката Возного М.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що у договорі про відступлення прав вимоги не зазначено, яка конкретна сума переуступається по даному боржнику, відсутні детальні розрахунки заборгованості, а тому сума заборгованості є надуманою та не підтвердженою жодним доказом. Крім того вказує, що відсотки у сумі 60\~344,00 грн. нараховані за період з 15.08.2021 по 10.03.2023 року, що суперечить п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 17\~000 грн. то зазначає, що дана сума є надуманою та недоведеною, оскільки акт виконаних робіт підписаний між сторонами раніше ніж заявка, у свою чергу заявка не є документом на підставі якого можливо стягнути правову допомогу. Вказує, що позивачем не доданий договір про надання правничої допомоги та доказ на підтвердження оплати юридичних послуг у розмірі 17\~000 грн.. Тому просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. 19.11.2024 р. (зареєстровано 20.11.2024 р. вх. № 12657/24) від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказав, що відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору, видачі коштів та наявності заборгованості, проте частково не погоджується з розміром нарахованих відсотків та судових витрат. У матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості де чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. Наголошує на правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.06.2023 р. у справі № 234/3840/15, що непогодження (незгода) з розрахунком наданим позивачем не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує, що сторонами погоджено, строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони Договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови, отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. При цьому, нарахування відсотків здійснювалось за період з 15.08.2021 по 23.02.2022 року, тобто до початку дії в України воєнного стану. Таким чином, кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного договору. Окрім того зазначає, що відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності правових витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Заперечення відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 20.11.2024 року здійснено перехід\~з розгляду у порядку спрощеного провадження цивільної справи у розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів викладених у відзиві. Окрім того вказав, що не заперечують факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів у розмірі 12\~000 грн.. Згідно з ст. 247 ЦПК України\~здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 15.08.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] , було укладено договір про споживчий кредит № 102428957 (а.с.6-10) Згідно з п. 1.1. договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Згідно з п.п. 1.2., 1.3., 1.4., сума кредиту становить 12\~000 грн., строком на 30 днів з 15.08.2021, термін (дата) повернення кредиту 14.09.2021 (а.с.6). Відповідно до п. 1.5.1 комісія за надання кредиту: 0,00 грн., яка нараховується за ставкою 0,00 % від суми кредиту одноразово. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 36.00 грн., які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно з п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.2.2 нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору. Відповідно до п. 2.3.1.2 Кредитного договору (пунктом договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначено строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тіло кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховується за стандартною (базовою) ставкою в п. 1.6 договору. У випадку якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних базових умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах. Договір про споживчий кредит № 102428957 від 15.08.2021 року та додаток № 1 до договору, у якому міститься графік платежів за договором про споживчий кредит № 102428957 від 15.08.2021 р. з таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит було підписано [PERSON] шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором L69811 (а.с. 6). 15.08.2021 р. позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 12\~000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 31144646 (а.с. 13 зворот). 30.11.2021 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 30-11-65, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, зокрема за договором про споживчий кредит № 102428957 укладеними з відповідачем [PERSON] (а.с.17-19). Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 48\~036,00 грн. (а.с. 20-21). 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до позичальників, зокрема за договором про споживчий кредит № 102428957 укладеними з відповідачем [PERSON] (а.с.23-26). Відповідно до реєстру боржників до договору відступлення прав вимог, що укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ "Коллект Центр", позивач набув права грошової вимоги до відповідача по договору № 102428957 у розмірі 99\~636,00 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 12 000 грн., заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 87\~636,00 грн. (а.с. 26 зворот - 28). Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 10.05.2024 р. загальна заборгованість за договором про споживчий кредит № 102428957 становить 99\~636,00 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 12 000,00 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 87 636,00 грн. (а.с. 16) У той же час позивач, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності,просить стягнути заборгованість у розмірі 72\~344,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 12\~000,00 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 60\~344,00 грн.. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Виходячи з наведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що відповідачем 15.08.2021 року було укладено в електронній формі договір про споживчий кредит № 102428957 з ТОВ «Мілоан» на суму кредиту 12 000 грн.. Грошові кошти у розмірі 12\~000 грн. відповідач отримав шляхом переказу на картковий рахунок, що у свою чергу підтверджується платіжним дорученням № 31144646 від 15.08.2021 р.. Окрім того представник відповідача у судовому засідання не заперечувався факт укладення договору так і факт отримання грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином фінансова установа свої зобов`язання за договором про споживчий кредит виконала у повному обсязі, а відповідач, у порушення умов договору, суму заборгованості не сплачує. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Таким чином, можна зробити висновок, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, провадження № 61-13587св20. На підтвердження відступлення прав вимоги, позивач надав суду копію договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року, акт приймання-передавання Реєстру Боржників за договором факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 р., реєстр боржників до договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 р., платіжне доручення № 30825004 від 03.12.2021 року про оплату за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 30-11-65, копію договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, акт прийому передачі реєстру боржників від 10.03.2023 року, реєстр боржників від 10.03.2023 року, у якому містяться відомості про боржників, номери кредитних договорів та суми заборгованості. Таким чином перехід права вимоги до позивача відбувся із дотриманням вимог законодавства, окрім того договори про відступлення прав недійсними не визнавалися та на даний час не скасовані. Посилання представника відповідача на те, що у договорах про відступлення права вимоги не зазначено, яка конкретна сума переуступається по даному боржнику не заслуговують на увагу, оскільки дана інформація відображено у реєстрах боржників до договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року та договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 року. Щодо вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 72\~344,00 грн., то суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У силу частини 1 статті 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у якій припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як встановлено судом, строк кредитування за договором про споживчий кредит № 102428957 від 15 серпня 2021 року був погоджений сторонами та становив 30 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору про споживчий кредит становить 36 грн. за період з 16 серпня 2021 року по 14 вересня 2021 року, виходячи з розрахунку: 12 000,00 грн. (залишок тіла кредиту) х 0,01% (відсоткова ставка) х 30 днів (строк позики). Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Відтак, надані позивачем розрахунки заборгованості не можуть вважатися належними доказом на підтвердження наявності заборгованості по відсоткам за договором споживчого кредиту в сумі 87\~636,00 грн. Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам\~ЦК України\~та висновкам Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~і охоронна норма ч. 2\~ст. 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Зі змісту укладеного між сторонами договору, вбачається, що кредит надається строком на 30 днів з 15.08.2021 року (строк кредитування). Пунктом 2.2.3 договору встановлено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п.1.6 та процентною ставкою визначеною п. 1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника. Як було зазначено вище, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом,\~\~зміну дати повернення всієї суми кредиту та у зв`язку з цим сплачував комісії, визначені п. 2.2.1 Договору, матеріали справи не містять. В іншому випадку, у разі не повернення кредитних коштів у визначений договором 30-ти денний термін,\~\~ договір передбачає збільшену процентну ставку за подальше користування\~\~кредитними коштами. Не дивлячись на те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами, в договорі визначається як стандартна процентна ставка (п. 1.6 договору), очевидним є факт, що її нарахування передбачене у разі не виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме не повернення кредитних коштів у\~\~встановлений п. 1.3 договору строк кредитування) 30-ти денний термін, тобто фактично є санкцією. Пролонгація дії кредитного договору без ініціативи позичальника (п. 2.2.1 договору) за змістом укладеного договору, пов`язується виключно з не поверненням кредитних коштів у визначений п. 1.3 договору строк, що не узгоджується з Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від\~\~27 липня 2021 року за № 910/18943/20 відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. За таких обставин суд приходить до висновку, що не повернення позичальником кредитних коштів у визначений п. 1.3 договору строк, за відсутності\~\~активних дій відповідача, визначених п. 2.2.1 договору (сплати комісій за продовження дії договору)\~\~є неправомірною поведінкою, а саме не поверненням кредиту у визначений договором строк, що виключає\~\~право кредитодавця нараховувати після спливу 30-денного періоду кредитування\~\~проценти, визначені за користування кредитними коштами у розмірі\~встановленому договором. Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що\~\~ [PERSON] \~повернув кредитні кошти, отримані ним на підставі договору про споживчий кредит\~№ 102428957 від 15.08.2021 року, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками в сумі 36 грн., вказаний розмір заборгованості погоджений сторонами кредитного договору. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Зі змісту укладеного кредитного договору вбачається, що сторони погодили строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх сплати. Натомість [PERSON] погодився зі своєї сторони на такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Договір про споживчий кредит № 102428957 від 15.08.2021 року або його окремі положення недійсними не визнано, отже умови договору, є обов`язковими для виконання позичальником. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2022 року № 757/36628/16-ц. У свою чергу представник відповідача у відзиві просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу з мотивів недоведеності, однак не заявляв клопотання про невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення. На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав договір про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02.01.2023 року (а.с. 33-35), витяг з акту №3 про надання юридичної допомоги від 03.05.2024 року (а.с. 48), заявку на надання юридичної допомоги № 572 від 26.04.2024 року (а.с. 36), платіжну інструкцію № 0433380000 від 10.05.2024 року (а.с. 35 зворот). Таким чином суд приходить до переконання, що матеріали справи містять докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 17\~000 грн., а доводи представника позивача відхиляються оскільки вони не підтвердженні жодними доказами та не містять належного обґрунтування. З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованість за договором про споживчий кредит № 102428957 від 15.08.2021 року у розмірі 12 036 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 12 000,00 грн., заборгованості за процентами 36,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 17 000 грн. 00 коп. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (задоволено 32,5 % від розміру заявлених вимог) підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в сумі 984,1 грн. (3028,00 х 32,5 % = 984,1) судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial