Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 1-3, 19). В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з відповідачкою по справі перебував у зареєстрованому шлюбі з 25.01.2003 р., який заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03.06.2020 року розірвано. У шлюбі народилися діти - сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05.09.2022 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком. Після визначення судом місця проживання сина [PERSON] з батьком, мати ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення: не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Зазначає, що відповідачка покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Крім того, відповідачка має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] станом на 16.12.2024 року в розмірі 30496,86 грн. Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16.01.2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 24.02.2025 р. представником відповідача - адвокатом Марченко Н.І. подано відзив на позовну заяву в якому просили відмовити у задоволенні позову (а.с. 60-62). Узагальнена позиція відповідача зводиться до того, що син [PERSON] з 2021 року проживає разом з батьком за власним бажанням та відповідно до рішення суду, який таке бажання дитини врахував, а не тому, що відповідач не могла чи не бажала створити дитині умови проживання з нею. Зазначила, що після визначення місця проживання сина з батьком, він ще більше став уникати контактів з нею, спершу перестав відповідати на телефонні дзвінки, а невдовзі заблокував номер. В квартиру, де проживає [PERSON] з батьком та його новою дружиною відповідач потрапити не може, оскільки позивач змінив замки на вхідних дверях. Відповідач зверталася до органу опіки та піклування із заявою про встановлення порядку спілкування з дитиною, проте рішення так і не було прийнято. На час звернення позивача зданим позовом [PERSON] вже виповнилося 14 років і він вже відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України може самостійно обирати з ким із батьків йому проживати та як йому спілкуватися з відповідачем. Випадків відмови відповідача від надання дитині матеріальної або моральної підтримки не було. Щодо заборгованості за сплати аліментів, зазначила що на даний час вся заборгованість вже погашена. Наголошувала на те, що любить свого сина [PERSON] і має змогу забезпечити його всім необхідним, має постійне місце роботи, займає посаду керівника виробничого відділу ТОВ «МЕДІТЕК», має стабільну заробітну плату, у власності є окрема квартира. У вересня 2023 року вдруге вийшла заміж, у другому шлюбі [INFO] народилася донька [PERSON] . Натомість позивач ніде не працює, а лише рахується в ТОВ «ЮТОКА» і також на підставі рішення суду повинен сплачувати аліменти на утримання їх старшого сина [PERSON] , який досяг повноліття, але продовжує навчання, однак згідно інформації наданої державному виконавцю позивач протягом 2023 -2025 років в ТОВ «ЮТОКА» доходів не отримував. Ухвалою суду від 25.03.2025 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник у судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Відповідач у судовому засіданні категорично заперечувала щодо задоволення позову та пояснила, що любить сина, бере участь у вихованні, всі витрати по школі несе вона. Зазначила, що у позивача велика заборгованість перед нею по аліментам, єдиний дохід позивача - її аліменти. Вказала, що вийшла заміж, у неї дочка від другого шлюбу, сина можуть забрати до себе, якщо позивача заберуть в ЗСУ. Пояснила, що 2/3 квартири де живе позивач належить їй та старшому сину. Позивач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, виганяв дітей на вулицю. Старший син проживає з відповідачем, а [PERSON] ізольований батьком від старшого брата. Додала, що позивач заблокував телефон [PERSON] , відмовився від щеплень сина. Щодо рішення про визначення місця проживання дитини відповідач пояснила, що рішення не оскаржувала, так як проявила повагу до вибору дитини. Представник Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився. Надали до суду заяву про проведення судового засідання у відсутність їх представника. Просили рішення прийняти з урахуванням інтересів дитини. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показала, що [PERSON] з малих років жалівся на маму. Свідок дитину на вулиці завжди бачила у плачевному стані. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показала, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] , не цікавиться життям дитини. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показав, що мати бажає спілкуватися з [PERSON] , але її не пускали додому, змінили замки. Потім батько ставив умови про зустрічі з [PERSON] в його присутності і у визначеному ним місці. У [PERSON] заблоковано в телефоні контакт матері та свідка. Зазначив, що мати намагалась проявляти свою любов до [PERSON] , але він став трошки замкнений, батько маніпулює [PERSON] . Сім`я батька негативно ставиться до матері. Неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні у присутності педагога погодився з вимогами щодо позбавлення батьківських прав його матір, зазначив, що мати стала цікавитись його життям тільки тоді, коли батько подав позов до суду. Вказав, що якщо батька мобілізують, піде жити до бабусі - матері батька, з матір`ю спілкуватися не хоче. [PERSON] живе з матір`ю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.07.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03.06.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.6). Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05.09.2022 р. визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8-11). Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 10.12.2024 р. № 8927 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , також до складу зареєстрованих осіб входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні №70365913 з примусового виконання виконавчого листа №751/6651/21 р. станом на 16.12.2024 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 30496,86 грн. (а.с.16, 17). Згідно довідки Чернігівської гімназії №6 Чернігівської міської ради від 11.12.2024 року [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається в 9-Б класі Чернігівської гімназії №6 Чернігівської міської ради. За період навчання батько, [PERSON] , регулярно відвідував батьківські збори, шкільні свята, цікавився здоров`ям та навчанням свого сина. Мати, зі слів класного керівника [PERSON] під час навчання дитини жодного разу не приходила до школи, батьківські збори не відвідувала. Навчанням дитини не цікавилась. Зі слів батька, мати участі у вихованні й навчанні дитини не бере, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не відвідує школу, не спілкується з учителями, не відвідує батьківські збори, не сприяє доступу до культурних, розвивальних та інших духовних цінностей (а.с.18). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 27.09.2023 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с.44). Від даного шлюбу [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.43). Згідно довідки Деснянського відділу ДВС у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 20.02.2025 року станом на 20.02.2025 року заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] згідно виконавчого листа №751/6651/21 відсутня (а.с.39). За місцем роботи [PERSON] характеризується з позитивної сторони (а.с.41). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу № 2/751/6651/21 2/751/4/22 від 15.11.2022 року [PERSON] станом на січень 2025 року має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 160768,25 грн (а.с.50-51). Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 08.04.2021 р. [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ст.. 173 КУпАП за малозначністю, обмежившись усним зауваженням, провадження в справі про адміністративне правопорушення закрито (а.с.53). Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 20.11.2020 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.54). Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 25.03.2019 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.55). Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 13.12.2018 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.56). Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 31.10.2018 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.с.57). Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 25.01.2017 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП (а.с.58). Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 06.03.2025 р. за №115 визнано за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.66-68). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Зі змісту наведених норм права слідує, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок міститься в таких постановах Верховного Суду: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20); від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19); від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23); від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23). Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 указаної постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) ЄСПЛ наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункти 57, 58). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейський суд з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші). У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. Вказані обставини через призму висновків ЄСПЛ свідчать про наявність у відповідачки інтересу до дитини. Така поведінка відповідачки дає підстави вважати, що вона не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати з нею зв`язки, а позбавлення її батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Також не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків з утримання дитини факт стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання належного утримання дитині, яка проживає з батьком. Ненадання відповідачкою матеріальної допомоги на утримання дитини та наявність заборгованості зі сплати аліментів на дитину, яка на даний час погашена, не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідачки. Указане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18. Доводи позивача про те, що відповідачка не спілкується з дитиною, не проявляє інтересу до її виховання, не приїздить до неї - нічим не підтверджені. Так, у поданому до суду відзиві відповідачка зазначила, що має іншу сім`ю, з дитиною спілкується рідко через небажання дитини спілкуватися з матір`ю. У висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки від 06.03.2025 р. зазначено, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] заперечувала проти позбавлення батьківських прав, мотивуючи це тим, що бере участь у житті дитини, наскільки це можливо, щоб не завдати ще більше психологічних травм синові, та ніколи не залишить [PERSON] . При цьому фізична неможливість спілкування матері з дитиною через проживання на відстані один від одного не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між ними, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09.10.2024 у справі № 755/17233/16-ц, провадження № 61-7070 св 24. Враховуючи конкретні обставини справи, «якнайкращі інтереси дитини», суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. На переконання суду, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Зважаючи, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом, необхідність застосування якого позивач та його представник не довели, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав. Враховуючи відмову у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed