Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 2400000 (два мільйони чотириста тисяч) гривень та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 21000 (двадцять одна тисяча) гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 24.10.2021 року відповідач керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «Dodge Charger» державний номерний знак [NUMBER] , діючи з необережності, не вжив належних і своєчасних заходів до зменшення швидкості свого руху до безпечної та здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] , внаслідок чого останній помер на місці. Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 19.12.2022 року у справі №515/291/22 відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. В силу ст. 75 КК України, звільнено відповідча від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки. При призначенні покарання суд першої та апеляційної інстанції у якості пом`якшуючих обставин врахував добровільне відшкодування завданого збитку, а також наявність домовленості з питання подальшого відшкодуванням завданої моральної шкоди. Однак, після розгляду справи у суді апеляційної інстанції з 16.05.2023 року, тобто вже майже півтора року, відповідач уникає виконання домовленостей з позивачем щодо відшкодування завданої шкоди. З урахуванням зазначеного, позивач вимушена звертатися до суду за захистом свого права із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Позивач в судове засідання з`явилася разом із представником [PERSON] , позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, в судове засідання з`явився представник відповідача [PERSON] , заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 24.10.2021 року [PERSON] керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «Dodge Charger», державний номерний знак [NUMBER] , у світлу пору доби та в умовах необмеженої видимості здійснював рух по асфальтобетонному сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Перемоги в межах населеного пункту с. Струмок Білгород-Дністровського району Одеської області зі сторони с. Нерушай в сторону с. Спаське, під`їзжаючи до будинку [ADDRESS] , що знаходиться на відстані 275 м. від місця дорожньо-транспортної пригоди, де дорога має по одній смузі для руху транспортних засобів в кожному напрямку, рухався зі швидкістю 135 км/год. Під час руху по проїзній частині вул. Перемоги, наближаючись до будинку [ADDRESS] , маючи реальну і об`єктивну можливості своєвчасно виявити небезпеку для свого подальшого руху - велосипедиста [PERSON] , [INFO] , який перетинав вул. Перемоги справа наліво, маючи технічну можливість уникнути наїзду на велосипедиста, водій [PERSON] , діючи з необережності не вжив належних і своєчасних заходів до зменшення швидкості свого руху до безпечної, аж до зупинки автомобіля, проявляючи злочинну самовпевненість, продовжив рух у зазначеному режимі, не дотримуючись безпечної дистанції під час руху та грубо ігноруючи вимоги дорожньої розмітки, перетнув суцільну лінію 1.1., в результаті чого скоїв наїзд передньою правою частиною кузову керованого автомобіля «Dodge Charger», державний номерний знак [NUMBER] , на велосипедиста [PERSON] на зустрічний для нього смузі руху. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедиста [PERSON] смертельно травмовано. Під час дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] заподіяно тяжкі тілесні ушкодження: а) травма голови; 2 садна лобової ділянки зліва, садно лобової ділянки справа, садно лівої величної ділянки, садно правої щічної ділянки, садно спинки носа, садно лівого крила носа, садно кінчика носа, крововилив у м`які тканини голови в потиличній ділянці справа, перелом склепіння та основи черепу, розрив твердої мозкової оболонки в правій потиличній ділянці, дрібно вогнищеві крововиливи від м`якими оболонками на випуклих поверхнях великих півкуль головного мозку, розмізчення тканини мозочка; б) травма тулубу: безліч саден правої бічної поверхні тулубу; в) травма кінцівок: садно зовнішньої поверхні ліктьового суглобу, садно тильної поверхні лівого променево-запясткового суглобу, садно внутрішньої поверхні правого ліктьового суглобу, садно задньої поверхні правого ліктьового суглобу, садно задньої поверхні нижньої третини правого передпліччя, 4 садна тильної поверхні правої кисті, садно верхньо-зовнішнього квадранта правої сідниці, садно зовнішньої поверхні верхньої третини правого стегна, садно зовнішньої поверхні середньої третини правого стегна, садно правої підколінної ямки, перелом середньої третини правої стегнової кістки, забійна рана задньої поверхні третини правої гомілки. За даним фактом 24.10.2021 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021160000001289 та розпочато досудове розслідування, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 с. 286 КК України. В даному кримінальному провадженні позивача [PERSON] визнано потерпілою. Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 19.12.2022 року у справі № 515/291/22 відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено останньому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. В силу ст. 75 КК України відповідача звільнено від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки. Суд першої інстанції при призначенні відповідачу покарання, врахував пом`якшуючі обставини такі як: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність у обвинуваченого на утриманні малолітньої дитини, позитивна характеристика за місцем проживання, а також добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди (ст. 66 КК України, ст. 386 КПК України), з огляду на наявність у матеріалах справи розписок, згідно яких позивач у рамках даного кримінального провадження частково отримувала грошову компенсацію за завдану матеріальну та моральну шкоду. Суд першої інстанції при призначенні відповідачу міри покарання врахував, що на момент ухвалення вироку останнім вже було частково сплачено грошові кошти позивачу, в рахунок компенсації за завдану матеріальну та моральну шкоду, а також врахував наявність домовленості з питання подальшого відшкодуванням завданої моральної шкоди. Відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 16.05.2023 року у справі № 515/291/22, суд апеляційної інстанції при перегляді судового рішення дійшов аналогічного висновку, що і суд першої інстанції про наявність пом`якшуючих обставин, у вигляді відшкодування завданих збитків, які потрібно було врахувати при призначенні міри покарання. Окремо суд апеляційної інстанції звернув увагу на той факт, що позивач з відповідачем дійшли згоди, що останній і в подальшому зобов`язується відшкодувати завдану моральну шкоду. Тобто, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність пом`якшуючих обставин при вирішенні питання призначення покарання, зокрема часткове відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Судом встановлено, що з вересня 2023 року позивач неодноразово намагалася вирішити спір у позасудовому порядку, звертаючись до відповідача з проханням здійснювати відшкодування хоча б частково з деякою періодичністю. В судовому засіданні позивач пояснила суду, що після спливу строку на касаційне оскарження, з 16.05.2023 року відповідач відмовляється у добровільному порядку відшкодовувати завдану шкоду. При цьому позивач не заперечувала факту часткового відшкодування відповідачем матеріальної та моральної шкоди, про що і зазначається у позовній заяві. У відзиві на позов стороною відповідача вказано на наявність у матеріалах справи розписок, згідно яких позивачу у рамках кримінального провадження вже було частково відшкодовано завдану шкоду та на наявність розписки від 13.03.2023 року, згідно якої відповідач зобов`язується відшкодувати позивачу завдану шкоду до 13.03.2027 року у розмірі 56000,00 доларів США. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував факту домовленості з позивачем щодо майбутнього відшкодування шкоди та зазначав про передчасність даного позову станом на 2024 рік, оскільки сторони домовились про строки компенсації. Однак, позивач звернулась до суду на загальних підставах за захистом свого права, як особа, якій кримінальним правопорушенням завдано шкоди. Предметом даного позову є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а не стягнення боргового зобов`язання за розпискою від 13.03.2023 року. Таким чином, предметом доказування у даному провадженні є наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди, а не як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, неналежне виконання зобов`язання за розпискою. Згідно з ч.ч. 1, 7 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України. Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. В постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 213/2186/16-ц зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди». У постанові Верховного Суду 15.06.2020 року в справі №759/11457/17 вказано, що «згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Як зазначено в Постанові Касаційного цивільного суду від 01.09.2020 року у справі № 357/6237/19-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки". Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 4 від 01.03.2013 року роз`яснив, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України). Стороною позивача здійснено підрахунок суми матеріального еквівалента моральної шкоди для [PERSON] , відповідно до якого вказана сума становить 2400000 (два мільйони чотириста тисяч) гривень. Судом встановлено факт проживання однією сім`єю позивача з загиблим [PERSON] , [INFO] , та родинний зв`язок між ними, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Смерть малолітнього [PERSON] , який був членом сім`ї позивача, настала від неправомірних дій відповідача, вина якого встановлена вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 19.12.2022 року у справі № 515/291/22. Позивача й загиблого малолітнього брата [PERSON] , [INFO] , об`єднували тісні теплі сімейні відносини. Після смерті брата, позивач переживає постійні душевні страждання, втрату душевного спокою, весь час перебуває у стані напруження та стресу, її нормальні життєві зв`язки були суттєво порушенні. Якщо говорити про час та зусилля необхідних для відновлення попереднього стану, то він ніколи не зможе відновитися повністю, оскільки смерть близької людини є невідворотною і непоправною втратою. Страждання позивача внаслідок смерті рідного брата є триваючими, тому що втрата близької людини є великою трагедією у її житті. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням. Втрата близької людини - гостра стресова ситуація, яка проявляється як феномен посттравматичного стресового розладу, що містить симптоми вторгнення, уникнення, підвищення фізіологічної збудливості. В результаті злочинних дії відповідача, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях через смерть рідного брата. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням зазначеного, виходячи з засад розумності і справедливості, обставин справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 2400000 (два мільйони чотириста тисяч) гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). З матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 2024 року між адвокатом Ілянда Оксаною Іванівною від імені Адвокатського бюро «Центр правової допомоги Ілянда» та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги №99/24. При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги та доходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розміріу розмірі 21000 (двадцять одна тисяча) гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому із відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень.

Outcome: approved