Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

15 серпня 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом з вимогою стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Договором позики №14Ф від 01.05.2022 року. В обґрунтування\~позову,\~представник позивача\~зазначив,\~що 01.05.2022\~року між\~ [PERSON] та [PERSON] було укладено\~Договір позики № 14Ф, за умовами якого позивач мав передати позичальнику власні кошти в розмірі 150\~150 грн., що на момент укладання договору дорівнювало еквіваленту 5000 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у строк не пізніше 01.05.2024 року. Грошові кошти за цим договором [PERSON] просив переказати своїй дружині [PERSON] , [INFO] [PERSON] (позивач) через систему АТ КБ «Приватбанк» перерахував [PERSON] відповідно до платіжних інструкцій 75075,00 та 75100 грн, а разом 150175 грн., вважає, що таким чином позикодавець передав дружині позичальника 150175,00 грн. В порушення умов договору, 01.05.2024 року відповідач не повернув позивачу передані грошові кошти та його заборгованість за договором станом на день складання позовної заяви становить 206750 грн, що за комерційним курсом АТ КБ «Приват Банк» становить 5000,00 доларів США. Окрім того, пунктом 5.1 Договору позики сторони погодили, що при порушенні позичальником строків повернення позики, установлених договором, він повинен сплатити позикодавцю за його вимогою пеню, в розмірі 2% від суми заборгованості за кожен місяць прострочення. Станом на дату укладення договору позики, позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В умовах Договору позики відсутнє застереження, що кошти у позику [PERSON] отримав для особистих потреб. Посилаючись на те, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за невиконання умов Договору позики, представник позивача просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики № 14Ф від 01.05.2022 року в національній валюті гривні в сумі еквівалентній 5000 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США АТ КБ «Приват банк» на дату здійснення платежу. 02 жовтня 2024 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що він не визнає позовні вимоги повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно між ним та позивачем було укладено Договір позики, відповідно до якого він не отримав від позивача грошові кошти. Оскільки відповідно до п.2.1. Договору підтвердження отримання позики є Акт приймання передачі грошових коштів, підписаний сторонами, який не укладався і не підписувався і до позову не доданий. Позивач перерахував [PERSON] грошові кошти, однак за іншими зобов`язаннями які не пов`язані з договором позики від 01.05.2022 року № 14Ф, оскільки навіть в графі призначення платежу вказано «перевод личных средств», крім того в Договорі зазначена сума 150150 грн, а фактично перерахована сума 150\~175 грн, Відповідач 1 підтверджує, що отримав ці грошові кошти від [PERSON] , на підтвердження до відзиву долучена копія розписки в простій письмовій формі, Однак оскільки між ними фактично шлюбні відносини були припинені з 2020 року, він участі у фінансовому та матеріальному забезпеченні сім`ї не приймав, тому з цих підстав просить відмовити в задоволенні позову. ( а.с. 35-47) 12.11.2024 від представника [PERSON] адвоката Лобача І.А. надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого він вважає, що платіжні інструкціє є належним доказом передачі грошових коштів саме [PERSON] через пересиланя ії [PERSON] на виконання умов договору, а оскільки [PERSON] не виконав умов договору з повернення грошових коштів, просить позовні вимоги задовольнити. ( а.с.63- 68) В останнє судове засідання сторони не з`явились, надали суду клопотання про проведення судового засідання без їх участі в судовому засіданні, додатково представник позивача позов підтримав просив задовольнити, представник відповідача [PERSON] [PERSON] заявою в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі за недоведеністю, [PERSON] позовні вимоги також не визнала. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. 01.05.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено\~Договір позики № 14Ф, за умовами якого, позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 150150,00 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 5000,00 доларів США, в строк до 01.05.2024 (а.с.8-10). Відповідно до п.2.1. вище вказаного договору - підтвердженням отримання позичальником є Акт приймання передачі грошових коштів підписаний Сторонами. Матеріали позову такий акт не містять. Відповідно до копії платіжної інструкції Р24А2217587441С1523 платник [PERSON] перерахував отримувачу [PERSON] 03.05.2022 о 11:37 75075,00 грн, з призначенням платежу «перевод личных средств» ( а.с.18) Відповідно до копії платіжної інструкції Р24А2217600273С0361 платник [PERSON] перерахував отримувачу [PERSON] 03.05.2022 о 11:40 75075,00 грн, з призначенням платежу «перевод личных средств» ( а.с.19) Інші письмові докази сторонами не надавались. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено в ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.ч.1,2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.\~ Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Надаючи оцінку твердженням позивача, що він перерахував грошові кошти [PERSON] на прохання [PERSON] , не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Отже, позивач не довів суду належними та допустимими доказами, що здійснив перерахування грошових коштів в загальному розмірі 150175 грн на виконання умов договору № 14Ф від 01.05.2022 року саме відповідачу [PERSON] . Відповідно до копії розписки від 07.05.2022 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 150\~175 грн, які їй перерахував [PERSON] , (а.с. 42), однак сторони позбавили суд можливості встановити правову природу як походження вказаних грошових коштів, вірності їх перерахування [PERSON] , оскільки сторони не з`явились в судові засідання і не надавали будь яких пояснень з цього приводу, а також не надавали до суду інші письмові, належні та допустимі докази з приводу вказаних грошових коштів. Враховуючи, що в обох платіжних дорученнях в графі призначення платежу [PERSON] позивач вказав «перевод личных средств» і крім того перерахування відбувалось на карткових рахунок [PERSON] , яка не є стороною будь яких договорів, суд доходить до висновку, що перераховані грошові кошти не можуть вважатися такими, що перераховувались на виконання вимог договору № 14Ф від 01.05.2022 року. Крім того, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 жовтня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2022 року розірвано (а.с.11-12). Отже, судом встановлено, що на момент укладення договору позики № 14Ф від 01.05.2022 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 Сімейного кодексу України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як зазначено в ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи досліджені в ході судового розгляду докази, суд зазначає, що позивачем у цій справі не доведено належними та достатніми доказами укладення [PERSON] договору позики саме в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних з сім`єю інтересах самого позичальника, як і не підтверджено дійсне одержанням грошових коштів саме за сказаним договором позики. Враховуючи вище викладене в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed