Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод шляхом вселення. В обґрунтування вимог зазначила, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.05.2008 року, виданого Кіровоградською міською радою за № 46503, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] та відповідачу по справі [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2019 року спадкоємцями померлого стали його дружина, [PERSON] та його син, [PERSON] , які мали право на спадщину в рівних частках по 1/6 частині. Таким чином, кожному з них належала частина квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування серія та номер 233 від 03 жовтня 2022 року, зареєстрованому в реєстрі за № 4-506 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Вишня І.В., [PERSON] подарувала позивачу частку вказаної квартири. З часу отримання позивачем у власність частки квартири, вона не має змоги проживати, так як відповідач не надає ключі від вхідної двері, не погоджується на користування нею будь-якою кімнатою, не визнаючи її законним власником квартири, взагалі не бажає домовлятися про порядок володіння та користування нею. Визначити порядок користування житловою площею в рівних частках неможливо, так як дві більші по розміру кімнати площею 16,6 кв. м та 14,1 кв. м являються суміжними, а менша кімната, обладнана балконом, має 9,7 кв. м. Позивач згодна\~на користування\~меншою кімнатою\~площею 9,7\~кв.м., залишивши в\~загальному користуванні\~кухню площею\~6,5\~кв.\~м,\~вбиральню (санвузол\~сполучений)\~-\~2,8\~кв.\~м,\~коридор -\~9,8\~кв.\~м.У зв`язку з цим просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження по справі. В судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.05.2008 року, виданого Кіровоградською міською радою за № 46503, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] та відповідачу по справі [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2019 року спадкоємцями померлого стали його дружина, [PERSON] та його син, [PERSON] , які мали право на спадщину в рівних частках по 1/6 частині. Таким чином, кожному з них належала частина квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування серія та номер 233 від 03 жовтня 2022 року, зареєстрованому в реєстрі за № 4-506 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Вишня І.В., [PERSON] подарувала [PERSON] частку вказаної квартири. З часу отримання позивачем у власність частки квартири, вона не має змоги проживати, так як відповідач чинить перешкоди, не надає ключі від вхідної двері, не погоджується на користування нею будь-якою кімнатою, не визнаючи її законним власником квартири, взагалі не бажає домовлятися про порядок володіння та користування нею. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності). Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті\~16\~ЦК\~України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Статтею\~41\~Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За правилами частини першої статті\~319\~ЦК\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті\~321\~ЦК\~України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею\~391\~ЦК\~України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, вселення тощо. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Встановивши, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, що порушує право позивача на житло, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод позивачу у користуванні квартирою шляхом її вселення до зазначеного житлового приміщення та встановлення порядку користування квартирою, виділивши в користування [PERSON] окрему кімнату облаштовану балконом площею 9, 7 кв. м., [PERSON] вицілити кімнати площею 16,6 кв. м. та 14,1 кв.м., залишивши в загальному користуванні кухню площею 6,5 кв. м, вбиральню (санвузол сполучений) - 2,8 кв. м, коридор - 9,8 кв. м. Згідно ст.\~141\~ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved