Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків. Свої вимоги обґрунтував тим, що позивач [PERSON] 1966 року народження, пенсіонер, є непрацездатною особою, являється особою з інвалідністю. [PERSON] має повнолітню доньку [PERSON] 1992 року народження. Позивач є непрацездатною особою та має намір вирішити в судовому порядку питання щодо стягнення аліментів на своє утримання як непрацездатної особи з повнолітньої дитини (Відповідача). Так змістом статті 51 Конституції України визначено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття і повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто донька на думку Позивача має певні права та обов`язки перед Позивачем як перед батьком, зокрема обов`язок піклування щодо нього. Разом із тим Конституцією не визначено обов`язку дітей утримувати батька, адже поняття «піклуватися» та «утримувати» не є тотожними і певною мірою розрізняються. Так підстави для піклування визначені статтями 58 та 59 Цивільного кодексу України, згідно яких опіки встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними, а піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які с сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Позивач зазначає, що він не є особою, цивільна дієздатність якого обмежена, крім того Позивач не визнаний недієздатним; то ж обов`язок опікуватися (піклуватися) ним у доньки відсутній, у зв`язку із чим Позивач не має правових підстав вимагати від доньки опіки або піклування і такого обов`язку відповідно згідно норм Конституції України у доньки Позивача не виникає. Поряд із тим порядок утримання повнолітніми дітьми непрацездатного батька та порядок виникнення таких обов`язків конкретизовані в Сімейному кодексі України. Зокрема частина перша статті 202 Сімейного кодексу України передбачає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При цьому ключовими умовами настання обов`язку доньки або сина по утриманню батьків є непрацездатність позивача в сукупності з потребами в матеріальній допомозі. Так частиною першою статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. При цьому для об`єктивності судового розгляду та вирішення спору по суті Позивач зазначає, що хоч він і вважається непрацездатною особою в силу наявності інвалідності, але не потребує матеріальної допомоги (утримання) з боку інших фізичних осіб з огляду на достатність пенсійного забезпечення й відсутність потреби в додаткових матеріальних витратах. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у її відсутності. У поданому відзиві просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з?явився, подав до суду заяву в якій просить суд проводити розгляд справи без його участі, при вирішенні справи судом врахувати аргументи зазначені ним в відповіді на відзив. Враховуючи те, що позивач [PERSON] не заперечує щодо розгляду справи у його відсутності та відсутності відповідача, а також те, що в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є підставними і підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 1966 року народження є батьком [PERSON] 1992 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб. Позивач є непрацездатною особою та має намір вирішити в судовому порядку питання щодо стягнення аліментів на своє утримання як непрацездатної особи з повнолітньої дитини (Відповідача). 28 березня 2025 року Відповідачці у справі стало відомо про розгляд судом даної справи. У зв`язку із зазначеним виникла необхідність подати відзив на позовну заяву. [PERSON] , Відповідачка у справі, є донькою Позивача, заперечує проти задоволення позовної заяви в повному обсязі з огляду на наступне. Діти мають визначений статтею 51 Конституції України обов`язок піклування щодо свого непрацездатного батька, однак за дотримання певних, визначених законодавством умов. Так Конституцією України не визначено обов`язку дітей утримувати батьків, адже поняття «піклуватися» та «утримувати» не є тотожними і певною мірою розрізняються. Зокрема підстави для виникнення обов`язку з піклування визначені статтями 58 та 59 Цивільного кодексу України, згідно яких опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними, а піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Позивач є повнолітньою особою, але не є особою, цивільна дієздатність якої обмежена, крім того Позивач не визнаний недієздатною особою; то ж обов`язок опікуватися (піклуватися) ним в розумінні змісту статті 51 Конституції України у її повнолітніх дітей відсутній, у зв`язку із чим Позивач не має правових підстав вимагати від дітей опіки або піклування і такого обов`язку відповідно згідно норм Конституції України у дітей Позивача не виникає. Поряд із тим порядок виникнення обов`язків з утримання повнолітніми дітьми непрацездатного батька конкретизований в Сімейному кодексі України. Так частина перша статті 202 Сімейного кодексу України передбачає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При цьому ключовими умовами настання обов`язку доньки або сина по утриманню батьків, є непрацездатність Позивача в сукупності з потребами в матеріальній допомозі (утриманні). Так частиною першою статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Тобто ключова умова виникнення обов`язку щодо утримання непрацездатного батька, пов`язана з потребою в утриманні не дотримана. При цьому статтею 204 Сімейного кодексу України визначено підстави, за яких дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків. Проте для звільнення від такого обов`язку з утримання та обов`язку брати участь у додаткових витратах на непрацездатних батьків має передувати настання таких обов`язків. В даному випадку також відповідач вважає за потрібне звернути увагу суду на те, що обов`язок утримувати батьків у дітей не настає за принципом походження (рідства, біологічної спорідненості, тощо). У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. Такою є позиція, висловлена в справі № 184/1378/19, що знайшла відображення в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року. Позивач обґрунтовує позовні вимоги посиланням на те, що він є пенсіонером, непрацездатною особою та особою з інвалідністю. Жодних доказів того, що позивачу не достатньо коштів для забезпечення нормального функціонування організму, збереження здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості - позивач не подав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем суду не надано належних та достовірних доказів, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження необхідності в отриманні матеріальної допомоги з боку відповідача. Факт непрацездатності позивача та отримання ним пенсії, у незначній на його думку сумі, не є підставою для стягнення аліментів на його утримання. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладені доводи, враховуючи надані позивачем суду докази з позиції їх належності та допустимості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивач є особою з другою групою інвалідності, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» відтак, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed