Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та просив суд стягнути з [PERSON] на його користь основний борг у сумі 17 280 доларів США ( що дорівнює 635 597,28 грн., за курсом НБУ на дату звернення з позовною заявою), пеню у сумі 86 023,30 грн., штраф у сумі 63 559,79 грн., три проценти річних у сумі 6 634,59 грн.; інфляційні втрати у сумі 8 148,18 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 18 березня 2023 року між [PERSON] та ним [PERSON] як позикодавцем було укладено договір грошової позики №1. Згідно п. 1.1. Договору, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 17 280 Доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у строк, встановлений п. 2.1. Договору. На виконання п. Договору 3.3. у день його підписання позикодавець надав позичальнику визначену п. 1.1. Договору грошову суму. Підтвердженням отримання позики є складена у відповідності до п. 3.4. Договору розписка від 18.03.2023 року про отримання грошових коштів. Згідно п. 2.1. Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до «01» серпня 2023 року. Водночас, станом на дату направлення цієї позовної заяви, грошові кошти отримані за договором позики у сумі 17 280 Доларів США, що еквівалентно 635 597,28 грн., (за курсом НБУ станом на 06.12.2023р.) відповідачем не повернуто. З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені та штрафу за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає: 86 023,30 грн. - пені; 63 559,79 грн. - штрафу. Сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів складає 8 148,18 грн., згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку до цього позову. Загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 6 634,59 грн., згідно детального розрахунку, здійсненого у додатку до цього позову. Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем, що підлягає стягненнюза підрахунками сторони позивача, згідно цього позову складає 799 963,14 грн. У встановлений судом строк відповідач по справі надав відзив на позовну заяву та зазначив наступне. Ним [PERSON] , як головою ФГ «АЛТИН», згідно договору купівлі-продажу № 0310-22 від 03.10.2022 був придбаний у ТОВ «МІНІ-АГРО-ТЕХ» трактор ZOOMLION RH1104 з кабіною, власне, з метою виконання ФГ «АЛТИН» статутних завдань. Трактор фактично одержаний покупцем відповідно до акту прийому-передачі 06.12.2022. Вартість товару за договором становить 1 206 720,00 грн. Розрахунок здійснювався частинами відповідно до умов договору. Однак, найбільша частина від повної вартості трактора в сумі 965 376,00 грн мала бути погашена за рахунок кредитних коштів, одержаних в установі банку. Та банк після довгої процедури узгоджень відмовив у відкритті кредитної лінії для ФГ «АЛТИН». З огляду на такі обставини між [PERSON] , як головою ФГ «АЛТИН» (Покупця за Договором) та представником ТОВ «МІНІ-АГРО-ТЕХ» (продавця за договором) почалися переговори щодо ймовірних шляхів сплати за товар. За результатами таких переговорів сторони прийшли до висновку, що для гарантії виконання зобов`язань за договором представник покупця має надати представнику продавця розписку про те, що фізична особа [PERSON] наче б то позичив у фізичної особи [PERSON] готівкові грошові кошти в сумі 17 280,00 доларів США, що у перерахунку на національну валюту України становить 635 597,28 грн, тобто залишок несплаченої суми коштів за придбаний трактор згідно договору. Відтак [PERSON] , готівкові грошові кошти в сумі 17 280,00 доларів США фактично не були отримані від [PERSON] ні 18 березня 2023 року, ані в будь-який інший час. Тобто договір позики № 1 від 18.03.2023, покладений в основу позовної заяви у справі № 499/1295/23, є формальним і фактично не тягне за собою настання правових наслідків для сторін цього договору. Відповідач посилається, що коли грошові кошти в сумі 17 280,00 доларів США, як предмет договору позики, фактично не передавалися фізичній особі [PERSON] , то відсутній момент вчинення дії по передачі предмета договору. За таких обставин договір позики вважається не укладеним. За умов «подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер» Позивач, подаючи такий позов, відповідно до вимог п. З частини 2 статті 44 ЦПК України зловживає процесуальними правами. Згідно з вимогами частини 3 статті 44 ЦПК України «якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання», тому на підставі цього сторона відповідача у своєму відзиві просили залишити без розгляду позовну заяву [PERSON] у відповідності до вимог ст. 44 ЦПК України, у разі розгляду справи за правилами позовного провадження - відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача наполягав на задоволені позову. Відповідач у судовому засіданні та його представник просили відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши сторін по справі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом досліджено договір грошової позики №1 від 18.03.2024 року. Згідно даного договору вбачається, що 18 березня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір грошової позики №1. Згідно п. 1.1. Договору, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 17 280 Доларів США, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у строк, встановлений п. 2.1. Договору. Даний договір підписаний сторонами, про недійсність даного договору в ході розгляду справи не заявлялось, підписання даного договору не заперечувалось сторонами, умови договору погоджені та сторони розуміли суть договору та наслідки його підписання, про що в судовому засіданні повідомив відповідач [PERSON] . Отже факт укладення даного договору та його дійсність не оспорюється та визнається. Сторона позивача посилається, що на виконання п. Договору 3.3. у день його підписання позивач надав відповідачу визначену п. 1.1. Договору грошову суму. На підтвердження виконання стороною позивача умов договору позивач надав суду доказ, а саме: розписку від 18.03.2023 року про отримання грошових коштів, яку склав [PERSON] власноручно та підписав її у присутності свідка. Написання та підписання даної розписки власноруч відповідач по справі [PERSON] не оспорює та підтверджує. Проте відповідач свої заперечення щодо позову обґрунтував тим, що готівкові грошові кошти в сумі 17 280,00 доларів США фактично не були отримані від [PERSON] ні 18 березня 2023 року, ані в будь-який інший час. Тобто договір позики № 1 від 18.03.2023, покладений в основу позовної заяви є формальним і фактично не тягне за собою настання правових наслідків для сторін цього договору. Відповідач посилається, що коли грошові кошти в сумі 17 280,00 доларів США, як предмет договору позики, фактично не передавалися фізичній особі [PERSON] , то відсутній момент вчинення дії по передачі предмета договору. За таких обставин договір позики вважається не укладеним. Суд вважає посилання відповідача необґрунтовані та недоведені виходячи з такого. Відповідач посилається, що підставою написання розписки була та обставина, що ним [PERSON] , як головою ФГ «АЛТИН», згідно договору купівлі-продажу № 0310-22 від 03.10.2022 був придбаний у ТОВ «МІНІ-АГРО-ТЕХ» трактор ZOOMLION RH1104 з кабіною, власне, з метою виконання ФГ «АЛТИН» статутних завдань. Трактор фактично одержаний покупцем відповідно до акту прийому-передачі 06.12.2022. в зв`язку з відсутністю частини коштів, йому було запропоновано погасити заборгованість за трактор шляхом написання розписки про отримання грошових коштів у позивача. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу № 0310-22 був укладений 03.10.2022, а трактор фактично одержаний покупцем відповідно до акту прийому-передачі 06.12.2022. Тобто відносини щодо купівлі-продажу трактору відбулись 06.12.2022 року, а договір позики укладений 18.03.2023 року, і за часовими рамками відбувався в різні дати. Крім того за клопотанням сторони відповідача про витребування у товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІ-АГРО-ТЕХ» інформації щодо отримання від [PERSON] грошових коштів, як оплати за товар за договором від 03.10.2022 №0310-22; витребування у товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІ-АГРО-ТЕХ» інформацію щодо наявності господарських приміщень (території) за адресою: [ADDRESS] , судом витребувалась зазначена інформація. На виконання ухвали суду представником товариства з обмеженою відповідальністю «МІНІ-АГРО-ТЕХ» повідомлено суду, що грошові кошти від [PERSON] в якості оплати за товар за договором від 03.10.2022 №0310-22 не отримувалась. Також повідомляють, що за даним договором взагалі відсутні будь-які поручителі, гаранти, або інші особи, що можуть взяти на себе зобов`язання покупця; у товариства з обмеженою відповідальністю «Міні-Агро-Тех» наразі відсутні будь-які приміщення (території) в м. Вінниця, в тому числі за адресою: [ADDRESS] . Тому встановити причино-наслідковий зв`язок між подією покупки трактора та написання розписки не можливо. Судом береться до уваги та обставина, що покупка трактора відбувалась між юридичними особами ФГ «АЛТИН» та ТОВ«МІНІ-АГРО-ТЕХ» в той час як договір позики укладений між фізичними особами, що спростовує доводи відповідача щодо формальності укладення договору позики. Судом досліджена письмова згода на укладення договору позики дружини відповідача [PERSON] від 17.03.2025 року, згідно якої вона зазначила, що надає згоду на укладення її чоловіком [PERSON] договору позики з позичальником [PERSON] на загальну суму 17280 доларів США. Отже дана обставина підтверджує, що сторона відповідача мала наміри укласти договір позики, та виконали дії для належного оформлення договору позики. В судовому засідання допитана як свідок дружина відповідача підтвердила, що писала дану розписку та розуміла наслідки написання такої розписки і не заперечувала проти її написання. Отже судом встановлено, що [PERSON] при укладанні договору усвідомлював наслідки укладення даного договору та усвідомлював наслідки написання саме розписки, як документу, що підтверджує факт виконання договору зі сторони позивача, а зокрема факт передачі грошових коштів. До підписання даної розписки ніхто не примушував, тиску не було, в оману ніхто не вводив, відповідач в повній мірі розумів свої дії, про що і повідомив на судовому засіданні. Стосовно посилань\~відповідача,\~що розписку\~писав під\~диктовку то\~вони є\~необґрунтовані та доказами не підтверджені. Згідно тексту розписки від 18.03.2023 року вбачається, що [PERSON] підтвердив отримання грошових коштів в готівковій формі та сумі 17280 доларів США за договором грошової позики №1 від 18.03.2023 року позичальником є [PERSON] . Отже стороною позивача суду надані належні та допустимі докази про виконання стороною позивача своїх зобов`язань у договорі позики. Відповідачем, до суду надано «Аудіозаписи телефонних переговорів щодо пошуку шляхів погашення заборгованості залишку вартості Трактора ZOOMLЮN RH1104 з кабіною, придбаного за договором купівлі-продажу №0310-22 від 03.10.2022 на магнітному файловому носії». Проте суд критично ставиться до даного доказу, оскільки даний звукозапис не є належним, прямим та беззаперечним доказом того, що відповідач [PERSON] не отримав грошові кошти та того факту що договір позики є неукладеним. Даний аудіозапис містить розмову відповідача [PERSON] та [PERSON] який був допитаний як свідок і повідомив суду, що вказаний аудіозапис до суті спору не відноситься і в ньому про укладення договору позики чи написання будь якої розписки мова не йде. При цьому суд констатує, що роль [PERSON] при телефонній розмірі не визначено, в даній розмові взагалі відсутні відомості про особу позивача [PERSON] та дана телефонна розмова не містить інформації саме, що розписка написана для погашення боргу за трактор, та з даної телефонної розмови не можливо встановити, що розписку була формальністю. Крім того розмова на даному аудіо записі немає причинно наслідкового зв`язку з укладення договору позики. Сторона відповідача посилається що свідчення свідка [PERSON] суперечать свідченням свідка [PERSON] та показам [PERSON] , що вказає на те що грошові кошти не могли бути передані відповідачу. Оцінюючи покази свідка [PERSON] , судом встановлені, що вони належним чином підтвердили лише факт перевозки відповідача та його дружини до м.Вінниця та їх перебування там саме 18.03.2023 року. Отже аналізуючи доводи сторони відповідача щодо заперечення позовних вимог, посилаючись на ту обставину, що грошові кошти відповідач не отримував, а написав розписку як результат укладення договору про купівлю-продаж трактору, оскільки йому було відмовлено в наданні кредиту для покупки трактору, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість прийшов до висновку, що така позиція спрямована на уникнення виконання зобов`язання за цивільно-правовим договором. Стороною відповідача не надано належних доказів, які б прямо вказували на неукладеність договору позики та його формальність. Також стороною відповідача не надано жодного доказу на спростування доказів сторони позивача, якими обґрунтовано позовні вимоги. Згідно частин 1,2 ст. 1046 Цивільного кодексу України , за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей тою ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стороною відповідача, яка заперечує фат отримання грошових коштів не надано доказів про їх неотримання. В свою ж чергу сторона позивача доводить суду належними та допустимими доказами законність своїх позовних вимог, надавши суду договір про грошову позику, розписку про отримання грошових коштів та письмову заяву згоду дружини відповідача на укладення договору позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже позивачем є доведеною та обставина, що ним передані відповідачу грошові кошти у борг, оскільки ним наданий прямий належний та допустимий доказ цієї обставини а саме оригінал розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже суд вважає доведеною ту обставину, що у відповідача [PERSON] наявне грошове зобов`язання перед позивачем [PERSON] , згідно договору грошової позики №1. Проте, всупереч домовленості на підтвердження якої була складена боргова розписка та положення чинного -законодавства України, відповідачем не було виконано зобов`язання в повному обсязі щодо повернення суми боргу в строки визначені розпискою. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі N 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд, приходить до висновку що позовні вимоги в частині боргу у сумі 17 280 доларів США, що дорівнює 635 597,28 грн., за курсом НБУ на дату звернення з позовною заявою є обґрунтовані та підлягають задоволенню, стороною позивача було доведено, що відповідач порушив зобов`язання та не виконав їх в повному обсязі. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 86 023,30 грн., штраф у сумі 63 559,79 грн., три проценти річних у сумі 6 634,59 грн.; інфляційні втрати у сумі 8 148,18 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та ст.1046,1049,1050 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що на договір позики, укладений між сторонами у справі, розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а відтак позичальник [PERSON] звільняється від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки за таке прострочення, а нараховані позикодавцем пеня, штраф, три проценти річних, інфляційні втрати підлягають списанню позикодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)). На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України є чинними. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України (частина 2 статті 4 ЦК України). Отже, ч. 2 ст. 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі№ 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (пункт 69)). Також Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України(див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22);на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України(див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Ураховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні складової позовної вимоги щодо стягнення неустойки за договором, оскільки заявлені до стягнення у судовому порядку виплати за прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягають списанню позикодавцем (позивачем у справі). При вирішенні даного спору суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії"). Згідно положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем надано належні та допустимі докази в частині позовних вимог, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження своїх обґрунтувань та посилань на обставини і підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача боргу. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] підлягають задоволенню частково в розмірі 635597,28 грн. Оскільки суд визнав позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача суми боргу за договором грошової позики №1 від 18.03.2023 обґрунтованими і задовольнив їх на суму 17\~280 доларів США , що еквівалентно 635\~597,28 гривень ( за курсом НБУ станом на 06.12.2023 року), що складає 79,45% від ціни позову (635597,28 грн / 799963,14 грн), тому із відповідача на користь позивача,

Outcome: partial