Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача, про визнання права власності на частину спільного майна подружжя. В поданій позовній заяві позивач пояснила суду, що з 2012 року вона перебуває у офіційному шлюбі з відповідачем. За цей період спільного проживання сторони набули ряд об`єктів нерухомого майна у власність, право власності на які зареєстроване за відповідачем. Наразі позивачка має намір розірвати шлюб із відповідачем, у зв`язку із чим хоче захистити свої майнові права. \~ \~ \~ \~В судове засідання позивачка та її представниця не з`явилися, однак остання подала письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшов відзив, у якому останній позов визнає в повному обсязі і просить справу розглянути за його відсутності. \~ \~ \~ \~Ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи дану норму закону, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін (їх представників). У ч.3 ст.200 ЦПК України визначено, що: За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Суд, оголосивши заяви сторін (їх представників), перевіривши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом об`єктивно встановлено, що 21.11.2012 між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , яка народилась [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). За період спільного проживання сторони набули у власність ряд об`єктів нерухомого майна. Згідно копії договору купівлі продажу від 22.03.2021 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] придбав житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,6 м.кв.. який розташований на земельній ділянці площею 0.0468 га, кадастровий номер 6821255500:01:024:0104 (а.с.13-15). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] також набув право власності на земельну ділянку площею 0.0468 га, кадастровий номер 6821255500:01:024:0104 (а.с.20). Згідно копії договору купівлі-продажу комплексу будівель від 15.11.2024 та витягу з Державного реєстру речових прав вбачається, що [PERSON] придбав 3/100 (три сотих) частки комплексу будівель вагових 3-го та 4-го бурякопункту, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 4499,2 м.кв. та складається з: приміщення 39,1 м.кв., коридору 10,1 м.кв., приміщення 31,5 м.кв., приміщення 15,4 м.кв., приміщення 4,1 м.кв., приміщення 1,9 м.кв, приміщення 11,4 м.кв., приміщення 33,3 м.кв., приміщення 30,2 м.кв., приміщення 31.0 м.кв., тамбура 9,0 м.кв. (всього загальною площею 217,0 м.кв.) (а.с. 16-20), що розташовані на земельній ділянці площею 0.1000 га, кадастровий номер 6821255500:01:041:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Позивачка зазначає, що нею подано позов про розірвання шлюбу, у зв`язку із чим вона вважає за необхідне визнати за собою право власності на частину майна, яке набуте сторонами за період шлюбу та є спільним. Вирішуючи вказані позовні вимоги по суті, суд виходить із такого. Відповідно до ст.\~60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.\~63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.\~70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Щодо належного способу захисту, обраного позивачкою. Тлумачення статті\~60 СК України\~свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Згідно з частиною\~першою\~статті\~57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина\~перша\~статті\~70 СК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина\~друга\~статті\~70 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина\~перша\~статті\~71 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття\~70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття\~71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. \~ \~ \~ \~Вказана позиція викладена у Постанові ВС від 20.03.2024 у справі справа № 569/4484/22 провадження № 61-11369св23. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4\~ст.\~263 ЦПК України). Отже, суд приходить до висновку, що позивачкою обрано належний спосіб захисту своїх прав та її вимоги є цілком обґрунтованими. При цьому суд також враховує, що відповідач набув земельну ділянку під спірним будинком не за договором купівлі-продажу, а у порядку приватизації, що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суди приходить до висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність відповідачем у порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя, то до позивачки переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. До подібного висновку також прийшов ВС у своїй Постанові від 18.10.2023 справа № 504/3831/19 провадження №\~61-7849св23. В зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачкою є цілком обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, тому вважає за можливе їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Крім того, суд бере до уваги і позицію відповідача, який згідно поданої заяви позовні вимоги визнав у повному обсязі, що згідно положень ч.4 ст.206 ЦК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Оскільки суд приходить до переконання про необхідність задоволення позову, то у порядку, визначеному ч.1,2 ст.141 ЦПК України, на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір. Однак, оскільки визнання позову відповідачем мало місце до початку розгляду справи судом по суті, то у порядку, визначеному ч.1 ст.142 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved