Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [INFO] , Головного управління Державної казначейської служби України у Харківськй області про стягнення коштів, в якому просить: стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області на користь [PERSON] 17 000 гривень - суму боргу, яка наразі утримується у бюджеті без достатньої правової підстави та витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, що 11 жовтня 2024 року начальником [INFO] винесено постанову № 540/5951-п, якою на [PERSON] накладено штраф у розмірі 17000 грн. за ч.3 ст.210-1 КУпАП. 17 жовтня 2024 року [PERSON] був сплачений штраф, однак рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року по справі №613/1831/24 позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про адміністративне правопорушення задоволено частково. Скасовано постанову начальника [INFO] полковника [PERSON] №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, провадження у справі - закрито. Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року по справі №613/1831/24 набуло чинності 09 грудня 2024 року. 30 грудня 2024 року представник позивача адвокат Кузнецова А.А. звернулась до [INFO] із заявою про повернення безпідставно набутих коштів, яка була проігнорована. 08 січня 2025 року представник позивача адвокат Кузнецова А.А. направила адвокатський запит щодо підтвердження повернення [PERSON] 17 000 грн., який також [INFO] було проігноровано. 03 лютого 2025 року та 03 березня 2025 року представник позивача звернулась із заявою про повернення безпідставно набутих коштів до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, які було проігноровані. Таким чином, наразі кошти у розмірі 17 000 грн. утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, що і є підставою для звернення до суду. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 11 березня 2025 року відкрито провадження у дані справі та призначено підгтовче судове засідання. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2025 року, закриоо підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, від представника до суду надійшла заява про розгляд справи у їх з позивачем відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник [INFO] в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, згідно змісту якого проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні, оскільки кошти сплачені [PERSON] не утримуються на рахунку [INFO] , так як були спрямовані ним на розрахунковий рахунок Коломацької селищної ради Харківської області, тому сплачені кошти утримуються в бюджеті територіальної громади. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Харківськй області в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив відповідно до якого проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі з наступних підстав. У постанові Верховного Суду від 19 червня 2016 року зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Крім того, Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 641/4272/19 дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган. Отже залучення до участі у таких категоріях спорів органів територіальних органів Казначейсва не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі та встановлення фактичних обставин. Відповідно до п.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 №845 (далі-Порядок). При цьому, якшо кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України, відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року не містить в резолютивної частині вимоги про стягнення коштів з державного бюджету. Отже заява [PERSON] до Головного управління з питання повернення безпідставно збережених коштів була направлена передчасно та з недотриманням встановленого Порядку. На заяву [PERSON] з питання повернення коштів з бюджету [PERSON] була надана консультація у телефонному режимі фахівцем юридичного відділу Головного управління, а також письмова відповідь за №04-22- 06/1869 від 12 березня 2025 року. Отже, законодавством чітко врегульований порядок повернення платнику платежів з державного бюджету. Оскільки до Головного управління не надходило виконавчого документа про стягнення коштів з бюджету на користь позивача, у органу Казначейства не було правових підстав для стягнення коштів з державного бюджету. Також заперечив проти стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки, зазначена справа не є складною та не потребує додаткового часу для заявлення позову, тому заявлена орієнтовна вартість правової допомоги не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. В силу приписів статті 19 Конституції України у системному зв`язку з нормами пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» органи Казначейства є лише органом виконання окремих категорій судових рішень та не порушували прав позивача. Тому, у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Головного управління. Такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір. Представником позивача адвокатом Кузнецовою А.А. надано відповідь на відзив у якій зазначає, що Головне управління Державної Казначейської служби України у Харківськй області у відзиві посилається, що воно є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки у разі відшкодування шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган. Позивач не просить відшкодувати завдану шкоду, а просить стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної Казначейської служби України у Харківській області суму боргу, яка наразі утримується у бюджеті без достатньої правової підстави з урахуванням скасування постанови №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року на підставі рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року по справі №613/1831/24. Отже, те, що позивач вказав відповідачем у справі щодо стягнення з Державного бюджету України коштів, які утримуються там без достатньої правової підстави, певний орган державної влади - не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган. Вважає, що ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області є належним відповідачем по даній справі, з урахуванням утримання без додстатньої підстави коштів та відмови у їх поверненні. У даному випадку саме Головне управління Державної Казначейської служби України у Харківськй області утримує в бюджеті без достатньої правової підстави кошти, які зобов`язане повернути [PERSON] . Також, повідомив, що Головне управління Державної Казначейської служби України у Харківськй області в усному порядку взагалі відмовлялось реєструвати заяву адвоката та вже після направлення позовної заяви до суду надало відповідь, яка підтверджує, що лише в судовому порядку будуть захищені порушені права [PERSON] , оскільки Головне управління Державної Казначейської служби України у Харківськй області зазначило, що лише за рішенням суду можливо стягнути кошти на користь платника з державного бюджету. Представником Головного управління Державної казначейської служби України у Харківськй області надано до суду заперечення на відповідь на відзив адвоката Кузнецової А.А., відповідно до якого, механізм виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (із змінами) (далі - Порядок). Відповідно до п.3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів. Відповідно до п.6 Порядку стягувач подає органові Казначейства, зокрема, оригінал виконавчого документа. Доказів пред`явлення до Головного управління виконавчого листа про стягнення з державного бюджету 17 000 грн на користь [PERSON] , не надано. Звернення представника позивача до Головного управління без належної правової підстави стягнення коштів з бюджету, свідчить про його нехтування встановленими нормами Порядку при наданні правової допомоги. Відповідно до п. 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Відповідно до пункту 5 розділу I Порядку у разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління за місцем зарахування платежу до бюджету. Заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету разом з оригіналом або копією платіжної інструкції, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету, подається платником до органу, що контролює справляння надходжень бюджету. До Головного управління не надходило подання контролюючого органу про повернення коштів з бюджету [PERSON] . Кошти в розмірі 17000 грн, а саме штраф сплачений [PERSON] , згідно платіжної інструкції №@2PL396790 від 17 жовтня 2024 року, перераховано Казначейством за призначенням до Державного бюджету України того ж дня, Головне управління не набувало та не зберігає у себе кошти позивача. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що постановою №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року, винесеною [INFO] , [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в смі 17 000 грн. [PERSON] 17 жовтня 2024 року сплачено адміністративний штраф в сумі 17 000 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №@2PL396790 АТ КБ «Приват Банк» . Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року (справа № 613/1831/24) адміністративний позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задоволено частково. Скасовано постанову начальника [INFO] полковника [PERSON] №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210-1КУпАП - закрито. В задоволенні решти вимог - відмовлено. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 30 грудня 2024 року представник [PERSON] - адвокат Кузнецова А.А. звернулась до [INFO] із заявою про повернення безпідставно збережених коштів, у якій просила повернути [PERSON] слачений штраф у сумі 17 000 грн., оскільки 11 жовтня 2024 року начальником [INFO] винесено постанову № 540/5951-п, якою на [PERSON] накладено штраф у розмірі 17 000 грн. за ч.3 ст.210-1 КУпАП. 17 жовтня 2024 року [PERSON] був сплачений штраф, однак рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року по справі №613/1831/24 позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про адміністративне правопорушення задоволено частково. Скасовано постанову начальника [INFO] полковника [PERSON] №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, провадження у справі - закрито. 08 січня 2025 року адвокат Кузнецова А.А. звернулась до [INFO] із адвокатським запитом в якому просила повідомити дату та підтвердження повернення [PERSON] 17 000 грн., які було сплачена останнім безпідставно. 03 лютого 2025 року та 03 березня 2025 року адвокат Кузнецова А.А. звернулась із заявами про повернення безпідставно збережених коштів до Головного управління Казначейства у Харківській області в яких просила повернути [PERSON] слачений штраф у сумі 17 000 грн., оскільки 11 жовтня 2024 року начальником [INFO] винесено постанову № 540/5951-п, якою на [PERSON] накладено штраф у розмірі 17 000 грн. за ч.3 ст.210-1 КУпАП. 17 жовтня 2024 року [PERSON] був сплачений штраф, однак рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року по справі №613/1831/24 позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про адміністративне правопорушення задоволено частково. Скасовано постанову начальника [INFO] полковника [PERSON] №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, провадження у справі - закрито. Відповідно до відповіді Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області №04-22-06/1869 від 12 березня 2025 року, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (із змінами) (далі - Порядок). Відповідно до п.3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до п.6 Порядку стягувач подає органові Казначейства, зокрема, оригінал виконавчого документа. Тобто цей Порядок не передбачає подачу документів в електронному вигляді. Направлена електронною поштою копія судового рішення не містить обов`язку щодо стягнення коштів з державного бюджету. Таким чином суму штрафу, перераховану до державного бюджету на підставі постанови про застосування стягнення, яку скасовано судом, можна стягнути на користь платника за рішенням суду про стягнення коштів з державного бюджету. 17 березня 2025 року адвокат Кузнецова А.А. звернулась звернулась із заявою про повернення безпідставно збережених коштів до Коломацької селищної ради в якій просила повернути [PERSON] слачений штраф у сумі 17 000 грн., згідно зі ст.. 1212 ЦК України, оскільки 11 жовтня 2024 року начальником [INFO] винесено постанову № 540/5951-п, якою на [PERSON] накладено штраф у розмірі 17 000 грн. за ч.3 ст.210-1 КУпАП. 17 жовтня 2024 року [PERSON] був сплачений штраф, однак рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року по справі №613/1831/24 позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про адміністративне правопорушення задоволено частково. Скасовано постанову начальника [INFO] полковника [PERSON] №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, провадження у справі - закрито. Відповідно до відповіді Коломацької селищної ради №02-18/690 від 20 березня 2025 року, для вирішення питання, рекомендовано звернутись до [INFO] для отримання подання та разом з ним звернутись до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, відповідно до якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Застосування ст. 1212 ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Крім того, суд зазначає, що за змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Представник позивача обґрунтувала вимогу про стягнення суми сплаченого [PERSON] адміністративного штрафу тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу. Сплачена до Державного бюджету України суму адміністративного штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), суд може стягнути на користь платника згідно зі ст. 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч.ч. 1,2 ст. 326 ЦК України). Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1ст. 170 ЦК України). Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодомкласифікації доходів бюджету. За змістом абз. 1 ч. 3 ст. 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією Українита законом. Згідно зі ст. 29 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду Державного бюджету України належать, зокрема, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, що відповідно до закону сплачуються при поданні ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів на клеймування державним пробірним клеймом до казенних підприємств пробірного контролю та під час набуття права власності на легкові автомобілі, з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна, з користування та надання послуг стільникового рухомого зв`язку. Відповідно до частини другої ст. 45 Бюджетного кодуксу України, Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій. У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ч. 2 ст. 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абз. 2 ч. 3 ст.17 ЦК України). Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року (справа № 613/1831/24) адміністративний позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задоволено частково. Скасовано постанову начальника [INFO] полковника [PERSON] №540/5951-п від 11 жовтня 2024 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210-1КУпАП - закрито. Суд зазначає, що на момент сплати [PERSON] адміністративного штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням суду про скасування постанови та закриття провадження у справі - 09 грудня 2024 року, відповідна юридична підстава відпала. Суд вважає, що після скасування судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц ). За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього ( Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 ). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе. Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок). Цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі). Дія Порядку не поширюється на операції з відшкодування податку на додану вартість та повернення з бюджету коштів за рішенням суду. Відповідно до пункту 5 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. У разі, коли орган, що здійснює контроль справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету в установлений законом строк не надає відповідне подання органу державного казначейства, платник може скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру/помилково сплаченої суми) з Державного бюджету України. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Як підтверджується матеріалами справи [PERSON] неодноразово звертався через свого представника до [INFO] , Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Коломацької селищної ради з проханням повернути безпідставно збережені кошти в сумі 17 000 грн., але дані кошти повернуті йому не були, а відповідно до відповіді Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, суму штрафу, перераховану до державного бюджету на підставі постанови про застосування стягнення, яку скасовано судом, можна стягнути на користь платника за рішенням суду про стягнення коштів з державного бюджету. При цьому суд не приймає до уваги посилання Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, що рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року не містить в резолютивної частині вимоги про стягнення коштів з державного бюджету, оскільки до Головного управління не надходило виконавчого документа про стягнення коштів з бюджету на користь позивача, у органу Казначейства не було правових підстав для стягнення коштів з державного бюджету, так як у своїх зверненнях позивач зазначає, що дані кошти було сплачено [PERSON] , як штраф визначений постановою № 540/5951-п, але данй постанову в подальшому було скасовано рішенням Богодухівського районного суду Харківської області, отже дані кошти утриму.ться у бюджеті без достатньої правової підстави. Крім того, ні [INFO] , ні Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області не заперечили, що штраф сплачений [PERSON] в сумі 17 000 грн., надійшов та був перерахований 17 жовтня 2024 року до Державного бюджету України, та на даний час відсутні правові підстави для утримання даних коштів, оскільки рішення на підставі якого вони сплачені скасовано судом. Доводи зазначені Головним управління Державної казначейської служби України у Харківській області у відзиві не можуть вважатись перешкодою для позивача щодо звернення з про повернення з помилково сплачених коштів. При цьому, суд погоджується із Головним управління Державної казначейської служби України у Харківській області, та зазначає, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16. Згідно з цим висновком законодавство не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення. Вказане узгоджується з постановою ВП ВС у справі № 910/5880/21. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи відповідачів, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оскільки доказів повернення позивачу грошових коштів в розмірі 17 000 грн. матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. Крім того, відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України, на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В частині заявлених вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступних висновків: У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. На підтвердження витрат на надання правової (правничої) допомоги представником позивача подано договір про надання професійної правничої допомоги від 21 жовтня 2024 року, додаткову угоду до Договіру про надання професійної правничої допомоги від 21 жовтня 2024 року від 14 березня 2025 року та акт виконаних робіт від 23 квітня 2025 року про підтвердження факту надання правничої ( правової) допомоги адвокатським об`єднанням « Мельник та партнери» з детальним опис робіт ( наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням « Мельник та партнери», необхідних для надання правничої допомоги Іванову О.В. за ведення цивільної справи №613/482/25 в Богодухівському районному суді Харківської області, яка згідно додаткової угоди , обчислюється у фіксованому розмірі та складає 60 000 гривень, які підлягають сплаті Колієнтом протягом сорока п`яти днів після набраня рішенням законної сили, незалежно від результату розгляду цивільної справи №613/482/25. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, суд звертає увагу, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial