Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] (далі- позивач або [PERSON] ) звернулася до суду із зазначеним позовом мотивуючим тим, що з 20.07.2023 до 17.02.2025 працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» (далі ТзОВ «Волинь-Паливо» або відповідач) на посаді оператора заправних станцій АЗС №22. В день звільнення розрахунок з нею не проведений, заборгованість із заробітної плати за період з листопада 2024 не виплачена. З урахуванням наведеного просила стягнути з відповідача 47501,40 грн заборгованості із заробітної плати, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивує положеннями ст. 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України), практикою Верховного Суду викладеною у постановах від 13.05.2020 у справі №810/451/17, від 31.05.2021 у справі №242/3051/18, від 16.08.2018 у справі 242/5780/16ц, тощо. Також позивач просить суд стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Ухвалою від 08.04.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, задовольнив клопотання позивача про витребування у відповідача інформації щодо заробітної плати. 05.05.2025 відповідач надав суду витребувані докази щодо заробітної плати позивача. У судовому засіданні 12.05.2025 позивач позов підтримав з мотивів у ньому наведених. Належним чином повідомлений відповідач, у судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. Зважаючи на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, заперечень проти заочного рішення не подавав. Суд перейшов до стадії прийняття судового рішення у справі та повідомив присутніх, що повний тест судового рішення буде оголошено у судовому засіданні 19.05.2025. Копією трудової книжки № [NUMBER] від 03.07.1989, підтверджується звільнення позивача з роботи у ТОВ «Волинь-Паливо» 17.02.2025 за угодою сторін, відповідно до наказу №48-к/в від 04.02.2025. Відповідно до особового рахунку працівника за період з 01.11.2024 по 28.02.2025, виданого відповідачем, у ТОВ «Волинь-Паливо» існує заборгованість з нарахованої та не виплаченої заробітної плати позивачу за листопад 2024 лютий 2025 в загальному розмірі 47501,40 грн (у тому числі з нарахованими податками). Розмір середньої заробітної плати/середньоденного заробітку становить 382,06 грн (без суми нарахованих податків). Інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 з Пенсійного фонду України, додатково підтверджується перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем та сплату відповідачем страхових внесків за позивача у період з липня 2023 року по лютий 2025. Витягом з ЄДР від 13.03.2025 підтверджується, що відповідач є юридичною особою зареєстрованою в Україні, інформація про початок процедури банкрутства щодо відповідача у витязі відсутня. Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері трудових відносин щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідач не заперечив, що у нього існує заборгованість перед позивачем з нарахованої але не виплаченої заробітної плати. У наданій суду інформпації з особового рахунку працівник, відповідач фактично підтвердив те, що заробітна плата позивачу не була виплачена за період з листопада 2024 по день його звільнення в розмірі 43015,88 грн з врахуванням податків. Отже, суд дійшов висновку про підставність вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості із невиплаченої заробітної плати за період роботи з листопада 2024 по 17.02.2025 у розмірі 43015,88 грн (сума заборгованості визначена з врахуванням податків і зборів). Ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Згідно п.5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Середньоденний заробіток позивача складає 382,06 грн (без врахування нарахованих податків і зборів). У період з 18.02.2025 по 19.05.2025 пройшло 91 календарних дні, з яких робочих 65 днів. Кількість робочих днів обрахована з врахуванням правил ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно яких у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1\~Кодексу законів\~про працю\~України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки». Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 382,06 грн * 65 робочих днів = 24833,90 грн (без врахування нарахованих податків і зборів). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц(провадження № 14-623цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією , висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21. Відповідач не надав пояснень причин нездійснення розрахунку з працівником при звільненні. Суд враховує тривалий час затримки розрахунку з працівником при звільненні, який на час прийняття рішення у цій справі не проведений та складає 91 календарний день. У заяві про виконання ухвали суду про витребування доказів відповідач зазначає, що його майно арештоване у межах виконавчого провадження відкритого 08.04.2025, однак поважності причин не здійснення розрахунку з позивачем до 08.04.2025, відповідач не наводить. Також суд враховує, що розмір середнього заробітку за час розрахунку не перевищує розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, а тому стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку не порушуватиме критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці. На підставі наведеного, суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2025 по 19.05.2025. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved