Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Барського районного суду Вінницької області з позовом до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої військовою агресією проти України. На обґрунтування позовних вимог вказав, що 24.02.2022 Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, ракетами та дронами-камікадзе. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1000 км. Вчинена військова агресія Російської Федерації є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія Російської Федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Спричинені такі тяжкі наслідки і безпосередньо для позивача. Позивач є громадянином України, уродженцем м. Бар Вінницької області. Позивач вказує, що жив нормальним, повноцінним життям: працював, розвивався та будував плани на майбутнє. Але поперед були події, які кардинально змінили його життя і нажаль не на краще. 24.02.2022 року став «чорним» днем для усієї України. [PERSON] здригнулась від шалених обстрілів та бомбардувань, гулу літаків, гвинтокрилів та свисту ракет. Саме у цей час він мешкав зі своєю сім`єю у м.\~Вишгород Київської області (в орендованій квартирі). Вишгород став одним із епіцентрів підступного нападу Російської Федерації на Україну. До цих пір перед очима бачить налякані очі своєї племінниці, котра напередодні завітала до них у гості. Йому дуже важко описати словами свій емоційний стан у той момент: розгубленість, страх, відчай, паніка. На якийсь час позивач відчув себе безпорадною дитиною, котра прагнула захисту. Але, на щастя він, досить швидко зумів привести себе до тями. Згадавши, що він чоловік і має захистити свою сім`ю та країну. У перші дні великої війни він намагався мобілізуватися добровільно до лав ЗСУ через Вишгородський військкомат, але військкомат виїхав до Києва. На той час сусідня [PERSON] уже потрапила в окупацію і там йшли запеклі бої. Тому, злякавшись за свою сім`ю, він швидко вивіз їх до м. Бар. А сам тим часом звернувся до Барського військкомату, адже відчував особисту відповідальність перед Батьківщиною. Через декілька тижнів дружина разом зі своєю мамою, [PERSON] повернулися у м. Вишгород Київської області в орендовану квартиру [ADDRESS] . 05.05.2022, після проходження BJIK, позивач мобілізувався до лав ЗСУ. Нажаль, у нього були відсутні військові навики (оскільки строкову військову службу в армії він не проходив), тому був направлений у військово-навчальний центр у [ADDRESS] , де отримав військову облікову спеціальність вогнеметника. 01.05.2022 був зарахований до списків особового складу 540МБр на посаду - «Старший вогнеметник 1-го вогнеметного відділення, вогнеметного взводу роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту». З 31.05.2022 перебував на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] . [INFO] на полі бою загинув брат його дружини - [PERSON] . Зі своїм братом його дружина та він мали дуже теплі і близькі стосунки. І, звісно, його смерть сколихнула психічний та емоційний стан усієї їхньої родини. Напруга була надзвичайно високою. Дружина постійно перебувала у стані істерик, зривів, у неї з`явилася страшна фобія втрати його. Таким чином, її емоції залишали відбиток на психологічному стані позивача. Але цим випробування для їхньої родини не закінчилися. 23.11.2023 у будинок, де мешкала його родина у місті Вишгород Київської області, влучила ворожа ракета. Дружина та теща, саме у цей час знаходилися вдома, а позивач перебував у Бахмуті. У момент влучення ракети позивач з дружиною були на відеозв`язку. На той час позивачу здалося, що він у якомусь кошмарному сні і не може прокинутися. У нього всередині усе завмерло, здалося, що душа на якийсь момент покинула тіло, а потім повернулася. Страх за сім`ю набагато страшніший, ніж страх, коли снаряди летять безпосередньо над головою. Ці події взагалі вибили землю під ногами позивача, адже він розумів, що у цей час міг втратити своїх рідних людей. Дружина отримала значну психологічну травму і вимушена працювати з психотерапевтом й по теперішній час. Відео після влучання ракети у їхній будинок на електронному носії долучає до матеріалів справи. Нажаль, не зберігся документ, яким можна підтвердити факт їхнього проживання у будинку за зазначеною вище адресою, оскільки після влучання ракети у будинок досить багато документів та речей було знищено/втрачено. Але усі наведені вище факти можуть підтвердити свідки. Факт отримання дружиною позивача психологічної травми підтверджується довідкою № 03/09 від 27.09.2024, у якій зазначено, що [PERSON] знаходиться у довготривалій психологічній терапії з 16.01.2023 по теперішній час. У березні 2023 року після виконання бойового завдання у позивача з`явилися гострі болі у зоні поперекового відділу хребта. У зв`язку з чим він вимушений був періодично застосовувати знеболювальні ін`єкції. Не зважаючи на погіршення стану здоров`я, упродовж 5-6 місяців продовжував виконувати службові обов`язки. Його стан здоров`я щодня погіршувався та позивач перестав повноцінно відчувати праву ногу. Отримавши направлення на стаціонарне лікування до Вишгородської ЦРЛ, де йому було поставлено діагноз: «Ускладнений остеохондроз попереково-крижового відділу хребта. Грижа м/х диску L4-L5 (більше справа). Медіальна грижа диску L4-L5 (більше справа). Радикулопатія L5-S1. Порушення функції ходи. Люмбоішіалгія. 25.10.2023 позивач переніс операцію геміламінектамія L5, дискектамія L4-L5, L5-S1 корпорадез кейджем. Після операції протягом 3-х місяців був прикутий до ліжка (сидіти взагалі було заборонено). 02.05.2024 позивача було звільнено наказом командира військової частини [NUMBER] у відставку за станом здоров`я. Просить звернути увагу суду на те, що до війни зі станом здоров`я у нього не було ніяких проблем. Це підтверджується довідкою ВЛК від 11.04.2022, у якій чітко зазначено: «Здоровий. Придатний до військової служби». А також свідоцтвом про хворобу № 9363 від 02.04.2024, у якому також чітко зазначено, що набуте захворювання пов`язано з військовими діями. Після цього «вироку» у позивача сформувалося максимально критичне ставлення до себе, як до «неповноцін-ного». Постійні думки про те, що занадто коротким виявився його шлях від Захисника Батьківщини до «інваліда». Він відчуває себе безпорадним, скаліченим не тільки фізично, але й морально. Після звільнення позивач розпочав процедуру проходження МСЕК, змушений отримати групу інвалідності, адже його фізичне здоров`я не дає можливості повноцінно працювати та забезпечувати свою сім`ю. Позивач вказує, що багато втратив на цій війні. Загинув брат його дружини та його побратим, що стало для них дуже великою втратою. У їхній будинок у Вишгороді прилетіла ворожа ракета (дружина та теща дивом залишились живі). Дружина й до сих пір не може нормально відновитися. І цей етап відновлення він з нею переживають разом. Він втратив дуже багато побратимів. Йому досі згадуються їх обличчя, жарти і те відчуття єдності, яке можливе лише тоді, коли спілкуються однодумці. Кожен день, перебуваючи на лінії фронту, він відчував подих смерті. І кожен раз, йдучи на чергове завдання, йому здавалося, що він має бути наступним. Від цього передчуття стигла кров у жилах. Ні, він не боявся смерті. Кожен раз він думав як без нього буде жити мати та дружина. Тому, зціпивши зуби, намагався вижити заради них. Війна: вибухи, автоматні черги, біль, крик побратимів, сльози, кров, останні слова захисників ... смерті - усе це стоїть перед його очима кожного разу, як він заплющує очі. Зазначив, що не може нормально спати, його постійно переслідує відчуття тривоги, відчуває себе емоційно виснаженим, психотравмованим. Через стан здоров`я у позивача з`явилися комплекси: відчуває себе безпорадним, нікому непотрібним, через що знаходиться у стані депресії, безвиході та відчаю. Не знає як жити далі. Якість його життя є зруйнованою. Війна повністю змінила його життя: світогляд, ставлення до людей (чужих та рідних), забрала здоров`я, як моральне так і фізичне. Але він жодного дня не жалкував про те, що взяв до рук зброю на захист нашої України. Як і всі українці, хотів би щоб війна закінчилася, але вона продовжується і невідомо коли закінчиться. Боїться нового ворожого наступу на його регіон, адже тепер не зможе взяти до рук зброю і захистити свою родину. Він намагається витримати тягар війни, тягар тяжких думок, але йому все стає важче і важче триматись. Залишається постійний страх за майбутнє. Усвідомлює, що так як було, уже ніколи не буде. Вважає, що відповідальною за це є Російська Федерація, яка підступно і віроломно напала на Україну, зробила його калікою-інвалідом. Спричинену йому моральну шкоду оцінює у 65000000 грн (шістдесят п`ять мільйонів гривень). При цьому, визначений ним розмір шкоди вважає ще і замалим, виходячи з того, що трапилося у його житті. Вважає, що країна агресор має відшкодувати спричинену шкоду. Про всю гаму своїх емоційних почуттів під час війни позивач повідомив спеціаліста-психолога [PERSON] . За деталізованим висновком лікаря від 01.10.2024 позивачу дійсно спричинено психотравму та моральну шкоду з констатацією, що визначений ним розмір морального відшкодування, - є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком, спричинена моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на Україну Російської Федерації. Саме визначену моральну шкоду у розмірі 65000000 грн він і вимагає до стягнення з Російської Федерації. Представник відповідача Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації у судове засідання не з`явився. Щодо повідомлення відповідача, суд виходить з такого. 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. № 71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. № 71/17-500-77469 від 03.10.2022. 01.12.2022 прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993». 22.12.2022 Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022 Закон набрав чинності. Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 №\~140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м.\~Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 №\~240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м.\~Москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 №\~140/98-ВР (стаття 2). Також, відповідно до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти Російської Федерації, у т.ч. в особі Посольства Російської Федерації в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ Російської Федерації ноту МЗС з питання отримання згоди Російської Федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти Російської Федерації. Разом із тим, у зв`язку з порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС Російської Федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені. Комунікація МЗС з органами влади Російської Федерації також не здійснюється. Окрім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку Російської Федерації та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з поштою росії та білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються. З огляду на викладене, про судові засідання відповідач - Російська Федерація в особі уряду Російської Федерації повідомлялася через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, з урахуванням положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України. 20.05.2025 судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю, наполягав на його задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник позивача адвокат Лупейко О.В. позов підтримав повністю, наполягав на його задоволенні, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона є дружиною позивача [PERSON] . Детально повідомила суду про обставини першого дня повномасштабного вторгнення РФ до України. Оскільки вони з чоловіком мешкали тоді у м. Вишгород, то бачили війну на власні очі дуже близько. Описала свої переживання у зв`язку з влучанням ракети у будинок, де мешкала. Пояснила, що проходить з того часу довготривалу психологічну реабілітацію, повідомила суду про загибель на війні під час виконання бойового завдання її рідного брата. Усі ці обставини безумовно негативно впливали і впливають на душевний стан її чоловіка - позивача у справі, який, хоч і перебував у зоні бойових дій, однак увесь час піклувався про неї і підтримував, і продовжує це робити зараз. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона є тещею позивача [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Повністю у своїх поясненнях підтвердила обставини, які повідомила суду свідок [PERSON] , та на які посилається у своєму позові позивач. Детально описала події того дня, коли у будинок, у якому вони мешкали у м. Вишгород, влучила ворожа ракета. Оскільки, у момент влучання ракети, [PERSON] розмовляла по відеозв`язку з чоловіком, який тоді перебував у м. Бахмут, коли зв`язок перервався, то [PERSON] подумав, що вони загинули. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд встановив таке. [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, що підтверджується даними копії його паспорту серії [NUMBER] від 17.06.2004. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.09.2005. Відповідно до даних витягу з реєстру територіальної громади №\~2024/005853053, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до даних копії акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 10.04.2024 та копії довідки Вишгородської міської ради № 703 від 10.04.2024, [PERSON] , дійсно фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2023 року по даний час. 01.05.2022 [PERSON] був\~зарахований до\~списків особового\~складу 540МБр\~на посаду\~-\~«Старший вогнеметник\~1-го\~вогнеметного відділення,\~вогнеметного взводу\~роти радіаційного,\~хімічного,\~біологічного захисту»,\~що підтверджується\~даними копії\~військового квитка\~серії [NUMBER] \~та витягу\~із наказу командира військової частини [NUMBER] №\~152 від 31.05.2022. З 31.05.2022 [PERSON] перебував на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] , що підтверджується даними копії довідки військової частини [NUMBER] № 1840 від 13.03.2024. У період перебування на військовій службі брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у Донецькій області, що підтверджується даними копій довідок військової частини [NUMBER] № 2445 від 29.04.2023, № 1492 від 29.02.2024. [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується даними копії посвідчення серії [NUMBER] , яке видано 13.05.2024. З копій\~медичних документів,\~що долучені\~до позовної\~заяви,\~зокрема,\~свідоцтва про\~хворобу №\~9363\~від 22.04.2024\~Центральної військово-лікарської\~комісії ЗС\~України,\~вбачається,\~короткий анамнез:\~у [PERSON] \~у 2018\~році вперше\~були виявлені\~маркери HCV-інфекції,\~тоді ж\~пройшов курс\~противірусної терапії\~з позитивним\~ефектом.\~Проходить військову\~службу за\~мобілізацією з\~травня 2022\~року.\~Брав безпосередню\~участь у\~заходах,\~необхідних для\~забезпечення оборони\~України з\~30.09.2022\~по 10.10.2022,\~з 30.01.2023\~по 08.02.2023.\~На фоні\~підвищених фізичних\~навантажень з\~березня 2023\~року з`явилися\~скарги на\~біль у\~поперековому відділі\~хребта,\~самостійно приймав\~знеболювальні препарати.\~Під час\~стаціонарного лікування\~у КНП\~«Вишгородська ЦРЛ»\~у вересні\~2023\~року при\~МРТ-дослідженні\~поперекового відділу\~хребта було\~діагностовано остеохондроз\~поперекового відділу\~хребта L4-L5, L5-S1, вертеброгенну люмбоішиалгію. В умовах ДУ «Інститут нейрохірургії ім. Акад. А.П. Ромоданова НАМН України» 25.10.2023 виконана операція - геміламінектомія L5, дискестомія L4-L5, L5-S1, корподез РЕЕК-кейджа. Після завершення стаціонарного лікування рішенням ВЛК надавалась відпустка для лікування у зв`язку з хворобою на 90 календарних днів. Продовжує турбувати біль у поперековому відділі хребта, оніміння, слабкість у правій нозі. Направлений командиром військової частини [NUMBER] на медичний огляд ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби. Під час теперішнього обстеження діагностовано жировий гепатоз, простий короткозорий астигматизм в 2,0 D обох очей. Діагноз узгоджено з Головним травматологом ЗС України. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`зок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: остеохондроз поперекового відділу хребта, ускладнений екструзіями L4-L5, L5-S1, лікований оперативно (25.10.2023- геміламінектомія L5 справа, дискестомія L4-L5, L5-S1, корподез за допомогою РЕЕК-кейджа L4-L5, L5-S1) у вигляді зміцнілих рубців та конструкції хребта, вертеброгенної люмбоішиалгії праворуч з радикулопатією L5-S1 справа з вегето-сенсомоторними порушеннями при значному порушенні функції. Жировий гепатоз без порушення функцій печінки. Простий короткозорий астигматизм в 2,0 D обох очей при гостроті зору 1,0 з корекцією на кожне око. На підставі статті 64-а графи ІІ Розкладу хвороб: непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Згідно з даними копії витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] № 127 від 02.05.2024, солдат [PERSON] , старший вогнеметник 1 вогнеметного відділення вогнеметного взводу роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту, звільнений наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 30.04.2024 № 109-РС, у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». [PERSON] , [INFO] , який є рідним братом дружини позивача, помер [INFO] у селищі Новолуганське Бахмутського району Донецької області, що підтверджується даними копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно з даними копії сповіщення командира військової частини [NUMBER] №\~691/2587 від 20.07.2022, [PERSON] , [INFO] , призваний на військову службу під час мобілізації 07.06.2022 [INFO] , вірний військовій присязі, у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість і мужність, загинув [INFO] від отриманих поранень не сумісних з життям під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, поблизу населеного пункту Новолуганське Донецької області. На підтвердження обставин, що викладені у позовній заяві, а саме влучання 23.11.2023 ракети у будинок, де мешкала родина позивача по [ADDRESS] , [PERSON] долучив копію витягу з ЄРДР від 23.11.2022, про внесення Слідчим управлінням ГУ СБУ у м. Києві та Київській області 23.11.2022 о 17:43:03 відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 438 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 23.11.2022 близько 14:05 представниками збройних сил Російської Федерації, завдано ракетного удару по м. Вишгород Київської області, внаслідок чого спричинили пошкодження будинку [ADDRESS] , загибель та поранення цивільних осіб. На час розгляду справи, інших доказів, крім витягу з ЄРДР, про результати розслідування вказаного кримінального провадження, суду не надано. Також у судовому засіданні було оглянуте відео після влучання ракети у будинок по [ADDRESS] та фотокартки, які були долучені до позовної заяви. На підставі заяви [PERSON] від 30.08.2024 про проведення психологічного дослідження, психолог та лікар-психотерапевт [PERSON] провів психологічне дослідження [PERSON] , [INFO] , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої йому у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, за результатами якого видано висновок спеціаліста-психолога від 01.10.2024. Згідно з даними вказаного висновку: 1. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість [PERSON] , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для його фізичного і психологічного здоров`я. 2. Досліджена ситуація, пов`язана із впливом на життя і здоров`я [PERSON] збройної агресії Російської Федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для нього. 3. Між спричиненою заявнику [PERSON] моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 4. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявнику [PERSON] завдано моральної шкоди. 5. Визначений самостійно [PERSON] розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним у даній психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування [PERSON] за даними психологічного дослідження встановлюється у шістдесят п`ять мільйонів гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сам [PERSON] вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. До позовної заяви долучено письмові пояснення [PERSON] , надані ним відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За своїм змістом вони аналогічні змісту позовної заяви та поясненням, що надані позивачем безпосередньо у судовому засіданні, тому суд не вбачає за необхідне надавати їм окрему оцінку як письмовому доказу. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Ураховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо судового імунітету відповідача як іноземної держави, суд виходить з такого. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.197, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. У рішенні від 23.03.2010 у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.202, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент розгляду справи судом. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. До такого висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19. [PERSON] звернувся до суду з позовом до РФ про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії РФ на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй. Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, суд врахував, те що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, громадянину України, місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»). У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24.02.202 таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Судом встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. Збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі п. 5 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 08.06.1977), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачено п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Таким чином, судом встановлено, що позивачеві завдано моральної шкоди за обставин, викладених у позовній заяві і підтверджених дослідженими під час судового розгляду доказами. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд з`ясував, що факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру підтверджений належними, допустимими, достовірними доказами, з`ясовано, за яких обставин вони заподіяні, у якій грошовій сумі позивач оцінив заподіяну йому шкоду та мотиви, з яких він виходив. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №\~752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Велика Палата Верховного Суду у пункті 49 постанови від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц вказала, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом в пункті 62 рішення у справі «Станков проти Болгарії». Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації обов`язку, обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). Позивач звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України та просив суд стягнути з відповідача на його користь 65000000 гривень. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошовому еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. Зокрема, суд бере до уваги рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» (заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. Суд вважає, що позивачем доведено спричинення діями відповідача моральної шкоди позивачеві у зв`язку з його погіршенням здоров`я через участь у збройній відсічі військової агресії Російської Федерації; у зв`язку з його переживаннями за власну родину, через потрапляння ракети у будинок, де мешкала дружина та теща позивача, тоді як він, перебуваючи у складі ЗСУ, боронив мир в Україні. З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої йому моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, справедливості та співмірності, суд приходить висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності. Ураховуючи тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані із військовою агресією Російської Федерації проти України, відчуття ним душевних страждань, що не дають можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії Російської Федерації проти України, те, що позивач зазнає душевного болю та страждань, втратив душевний спокій, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 10000000 грн. При цьому висновок спеціаліста-психолога від 01.10.2024 у частині завдання моральної шкоди у розмірі 65 000 000 грн суд вважає завищеним та таким, що не може вважатися співмірним зі змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав, обґрунтованих у позові. Таким чином, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 10000000 гривень. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. За правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2328,53 грн пропорційно до задоволеної частини позову (суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково у розмірі 10000000 грн, що становить 15,38 % від розміру заявлених вимог, тому пропорційно слід стягнути судовий збір у розмірі 2328,53 грн, що є 15,38 % від 15140,00 грн - розміру судового збору, що підлягав сплаті за звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного та

Outcome: partial