Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ») звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 05.06.2019 на підставі укладеного кредитного договору №1001326864201 відповідачу видані кредитні кошти у розмірі 34 570 грн. 12.09.2019 на підставі укладеного кредитного договору №1001401729801 відповідачу видані кредитні кошти у розмірі 20 000 грн Відповідач не виконує свої зобов`язання за укладеними кредитними договорами, внаслідок чого станом на 09.09.2024 заборгованість відповідача перед банком становить 78 968,84 грн., з яких: -за кредитним договором № 1001326864201 від 05.06.2019 в сумі 49 223,60 грн., з яких 27 809,02 - заборгованість за кредитом, 12,64 грн. - заборгованість за процентами, 21 401,94 грн. - заборгованість за комісією; -за кредитним договором № 1001401729801 від 12.09.2019 в сумі 29 745,24 грн., з яких 18 333,49 - заборгованість за кредитом, 8,09 грн. - заборгованість процентами, 11 403,66 грн. - заборгованість за комісією. Банком відповідачу направлено письмові вимоги про сплату заборгованості, однак у наданий строк заборгованість не погашена. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та судові витрати. 06.11.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 14.01.2025 судом постановлено ухвалу про залишення без задоволення заяви відповідача про перехід до розгляду за правилами загального позовного провадження. 04.12.2024 відповідач подав до суду відзив, у якому заперечував проти позовних вимог, посилався на відсутність доказів укладення ним спірних договорів, а також просив застосувати строки позовної давності. 10.01.2025 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Зазначив, що факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується, підписаними останнім, заявами, розрахунками заборгованості та виписками з особового рахунку відповідача. Банком дотримано строк позовної давності для звернення до суду з даними вимогами. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 05.06.2019 [PERSON] звернувся до АТ «Перший український міжнародний банк» із заявою №1001326864201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за отриманням кредиту у розмірі 34 570 грн. з процентною ставкою- 0,01% річних, строком на 24 місяці, розмір комісії за обслуговування комісії - 3, 99%. Аналогічні умови кредитування відповідач погодив у паспорті споживчого кредиту від 05.06.2019. 05.06.2019 АТ «ПУМБ» перерахувало на рахунок [PERSON] грошові кошти в розмірі 34 570 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № TR.35599982.47698.8810. 12.09.2019 [PERSON] звернувся до АТ «Перший український міжнародний банк» із заявою №1001401729801 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за отриманням кредиту у розмірі 20 000 грн. з процентною ставкою- 0,01% річних, строком на 24 місяці, розмір комісії за обслуговування комісії - 3, 99%. Аналогічні умови кредитування відповідач погодив у паспорті споживчого кредиту від 12.09.2019. 12.09.2019 АТ «ПУМБ» перерахувало на рахунок [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № TR.37566171.36817.8810. Позивач направив письмові вимоги від 09.09.2024 відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем не погашено. Згідно з розрахунків, зроблених позивачем, відповідач станом на 09.09.2024 має заборгованість: -за кредитним договором № 1001326864201 від 05.06.2019 в сумі 49 223,60 грн., з яких 27 809,02 - заборгованість за кредитом, 12,64 грн. - заборгованість процентами, 21 401,94 грн. - заборгованість по комісії; -за кредитним договором № 1001401729801 від 12.09.2019 в сумі 29 745,24 грн., з яких 18 333,49 - заборгованість за кредитом, 8,09 грн. - заборгованість процентами, 11 403,66 грн. - заборгованість по комісії. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання були розроблені АТ «ПУМБ», то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Матеріали справи не місять відомостей про те, що відповідач ознайомився з Публічною пропозицією АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та погодився з нею. Роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача можуть будь-коли змінюватися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16 зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22). За таких обставин, суд вважає, що між сторонами 05.06.2019 та 12.09.2019 укладені кредитні договори № № 1001326864201 та 1001401729801, відповідно, умови яких визначені сторонами в договорах та які особисто підписані сторонами. Доводи відповідача, що позивачем не надано доказів на укладення спірних договорів саме ним, а також не доведено розмір заборгованості, судом до уваги не приймаються, оскільки позивачем були надані всі необхідні документи на підтвердження як укладання кредитних договорів від 05.06.2019 та від 12.09.2019, так і належні та допустимі докази у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, а також розмір наявної у відповідача заборгованості. Відповідачем не надано жодних спростувань зазначеного розміру заборгованості, а також не заявлено клопотання про проведення експертизи щодо встановлення належності підпису на вищезазначених договорах [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням наданих доказів, суд вважає можливим стягнути на користь позивача заборгованість за кредитними договорами, яка станом на 09.09.2024 становить 78 968,84 грн, з яких: - за кредитним договором № 1001326864201 від 05.06.2019 в сумі 49 223,60 грн., з яких 27 809,02 - заборгованість за кредитом, 12,64 грн. - заборгованість за процентами, 21 401,94 - заборгованість за комісією; - за кредитним договором № 1001401729801 від 12.09.2019 в сумі 29 745,24 грн., з яких 18 333,49 - заборгованість за кредитом, 8,09 грн. - заборгованість процентами, 11 403,66 - заборгованість за комісією. Щодо доводів відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідним зазначити наступне. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. За змістом ч.2 ст.259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що кредитні договори були укладений між АТ «ПУМБ» та відповідачем 12.09.2019 на строк 24 місяці та 05.06.2019 на строк 24 місяці. Тобто, початком строку позовної давності, у межах якого позивачу необхідно було би звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості, є 13.09.2021 та 06.06.2021, відповідно. Таким чином, трирічний строк давності мав би сплинути у червні та вересні 2024 року. З позовною заявою позивач звернувся 31.10.2024. 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положения» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, трирічний строк позовної давності не пропущений, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості в межах встановленого законодавством строку, а тому відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн., оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а судові витрати підтверджені документально.

Outcome: approved