Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 21 січня 2025 року до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державної казначейської служби України, у якій позивач просить стягнути з відповідача на її користь у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду: 34\~806,13 грн інфляційних втрат, 19\~771,58 грн трьох відсотків річних від суми простроченої оплати, 42\~400,00 грн моральної шкоди, а всього 96\~977,71 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 10.06.2021, яке набрало законної сили, частково задоволено її позов до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (надалі Відповідач), Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі голови комісії з припинення, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області в особі Відділу поліції №1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом, та стягнуто на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 568\~000,00 грн. Після неодноразових звернень до відповідача та звернення до Міністерства фінансів України Яковенко Ю.Ю. лише 28.06.2024 було перераховано вищезазначені грошові кошти. Отже відповідач допустив прострочення виконання судового рішення з 01.05.2023 до 27.06.2024 включно, тобто на 424 календарних днів. До того ж, відповідач своїми діями, що полягали у несвоєчасному виконанні рішенні суду, позбавленні позивача права використання коштів на свій розсуд, змусив її вживати додаткових заходів для налагоджування власних життєвих справ, позивач понесла душевні страждання та має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої оцінює в грошовому вимірі в 42\~400 грн (із розрахунку100 грн за кожен день прострочення). 25.02.2025 через електронний кабінет в системі "Електронний суд" представник відповідача Пальчик В.О. подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з таких підстав. На виконання рішення суду від 10.06.2021 у справі №\~610/3221/19 на адресу Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області (далі Головне управління Казначейства) 11.11.2022 надійшов виконавчий лист, де боржником зазначено Державний бюджет України. Відповідно до вимог Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, опрацювання документів щодо виконання рішення суду здійснювалось Казначейством та його органами відповідно до розділу "Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам" Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №\~845. З 30.01.2023 пакет документів у справі №\~610/3221/19 обліковувався на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Безспірне списання коштів державного бюджету не було здійснено протягом 2023 року та січня\~-\~листопада 2024 року, оскільки: 1)\~Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" за КПКВК 3504030 було передбачено 150 мільйонів гривень. Разом з тим, станом на 07.02.2023 на виконанні за КПКВК 3504030 залишалось 832 судових рішення на суму понад 238\~561,3 тис гривень. Таким чином, для забезпечення виконання усіх судових рішень, що прийняті Казначейством до обліку за КПКВК 3504030, у 2023 році не вистачало 96\~561,3 тис гривень (на підтвердження зазначеного відповідачем надано копію листа Казначейства від 07.02.2023 №\~5-06-05/2143). 2)\~Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" за КПКВК 3504030 було передбачено 150 мільйонів гривень. Отже, строки виконання судових рішень за КПКВК 3504030 насамперед залежать від суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Тому перерахування коштів за виконавчим листом на користь позивача, було здійснено Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше виконавчого листа, а саме кошти у сумі 568\~000,00 грн у справі №\~610/3221/19 перераховані позивачеві згідно з платіжною інструкцією від 27.06.2024 №\~1407841 (відповідач долучив до відзиву копію вказаної платіжної інструкції). Крім того, на виконання пункту 39 Порядку №\~845, у межах одного місяця з дня надходження виконавчого листа Казначейство подало до Мінфіну пропозиції щодо збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504030 (у зв`язку із неможливістю здійснення безспірного списання коштів через недостатність асигнувань у Законі про Державний бюджет України на поточний рік). Тобто Казначейство, у передбачений законодавством України спосіб, вжило всіх можливих заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа. Представник відповідача також зазначає про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки покладення такого обов`язку може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Необхідною підставою для притягнення Держави (органу державної влади) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб, належним доказом яких, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Натомість позивач обґрунтовує вимогу про відшкодування шкоди винятково оціночними судженнями та не надає ані доказів заподіювання йому шкоди, ані фактичного підтвердження цього факту у встановленому законодавством порядку, що вказує на неможливість задоволення таких вимог. Не погоджуючись з позовними вимогами про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, представник відповідача зазначив, що спірні правовідносини у цій справі виникли з підстав виконання Казначейством (як суб`єктом владних повноважень) судового рішення про безспірне списання коштів Державного бюджету України (відшкодування шкоди Державою). Тобто відповідні правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до частини першої статті 1 ЦК України, отже застосування до них будь-яких положень ЦК України є неможливим. Натомість, спір у цій справі виник внаслідок тривалого (на думку позивача) невиконання судового рішення про відшкодування шкоди Державою. Казначейство є органом виконання рішень, однак у справі №\~610/3221/19 не є боржником за виконавчим листом (у розумінні статті 625 ЦК України). Крім того, на думку представника відповідача, посилання позивача на частину п`яту статті 3 Закону про гарантії є помилковим, оскільки механізм виконання рішень, на які поширюється дія Закону про гарантії, регламентований пунктами 33, 47 52 розділу "Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів" Порядку №\~845. Зокрема, зазначена у статті 3 Закону про гарантії бюджетна програма у Законах про Державний бюджет має найменування КПКВК 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою". Отже, Закон про гарантії встановлює строк для виконання та визначає підстави для нарахування компенсації у вигляді 3% річних за рішеннями суду про стягнення коштів з державного органу. Однак, як зазначалося вище, поданий позивачем виконавчий лист містить резолютивну частину про стягнення шкоди з Державного бюджету України, однак не з державного органу. Також боржником у виконавчому листі зазначено Державний бюджет України. Таким чином, правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому держава (бюджет), відрізняється, тому застосування нормативних положень із однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. Разом з цим, відповідач зазначає, що стягнення коштів з Казначейства як окремого суб`єкта (юридичної особи) неможливо, оскільки боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Казначейство, у свою чергу, є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Не зважаючи, що відзив на позовну заяву було подано поза межами встановленого судом п`ятнадцятиденного строку, проте, враховуючи обставини, викладені представником відповідача у заяві від 25.02.2025 щодо технічної помилки, через яку відзив, надісланий через електронний кабінет в системі "Електронний суд" 07.02.2025, був отриманий судом лише 25.02.2025, суд, з урахуванням думки представника позивача, яка не заперечувала проти прийняття відзиву, у судовому засіданні від 03.03.2025 ухвалив прийняти до розгляду вказаний відзив. 03.03.2025 через електронний кабінет в системі "Електронний суд" представник позивача подала відповідь на відзив на позовну заяву, у якій просила відхилити доводи та вимоги, викладені у відзиві, позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. На обґрунтування відповіді на відзив представник позивача зазначила, що завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду) та особливості їх виконання, та передбачає, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. У разі, не перерахування кошти у визначений законом тримісячний строк, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стаття 625 ЦК України, якою визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів. Таким чином, положення частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Позивачка має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Так, термін виконання виконавчого документа органами казначейської служби закінчився 30.04.2023, проте лише 28.06.2024 рішення суду було виконано у повному обсязі та на користь позивачки сплачено 568\~000 грн. Отже, в даному випадку за період 01.05.2023 до 27.06.2024 відповідальність, передбачену ч.\~2 ст.\~625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою), несе Державна казначейська служба України, яка є відповідачем у даній справі. Відповідачем (Державною казначейською службою України) не наведено належних доводів та обґрунтувань, які б звільняли його від відповідальності, передбаченої ч.\~2 ст.\~625 ЦК України. Щодо доводів відповідача про неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством, представник позивача, посилаючись на практику Верховного Суду, зазначила, що у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими. Стосовно доводів відповідача, що ДКС України не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання зазначила, що є неправильним розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в рішенні суду, та відповідальність органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема органи досудового розслідування і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами. Тому те, що позивачка вказала відповідачем за вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретний орган державної влади ДКС України не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган). Оскільки через технічну помилку в системі "Електронний суд" представником відповідача було пропущено встановлений судом строк на подання відзиву на позовну заяву, відповідно представником позивача відповідь на відзив також була подано з пропуском встановленого судом строку. При цьому, враховуючи вказані вище обставини, а також відсутність вини сторін у зазначеному, у судовому засіданні 03.03.2025 було ухвалено прийняти до розгляду відповідь на відзив. Представник позивача адвокат Омельницька Т.В. позовні вимоги підтримала із наведених у позовній заяві підстав, просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Фіца О.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила повністю відмовити у їх задоволенні, посилаючись на підстави, наведені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Пальчик В.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила повністю відмовити у їх задоволенні, посилаючись на підстави, наведені у відзиві на позовну заяву. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 27.01.2025 прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с.\~61). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 10.06.2021 позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі голови комісії з припинення, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області в особі відділу поліції №\~1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом, задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 504\~000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притягненням до кримінальної відповідальності, пред`явленням обвинувачення, визнанням підозрюваним та обвинуваченим, застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та покладанням пов`язаних з ним обмежень свободи, вільного пересування, обрання місця проживання, тобто перебуванням під слідством, 14\~000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних затримання і тримання під вартою, та 50\~000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення арешту на майно, тобто позбавлення можливості вільно користуватися та розпоряджатися майном, а всього 568\~000 гривень (а.с.\~27-33). Постановою Полтавського апеляційного суду від 05.10.2022 та постановою Верховного Суду від 07.02.2023 рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 10.06.2021 залишено без змін та набрало законної сили 05.10.2022 (а.с.\~23-26, 15-22). 14.11.2022 позивач отримала виконавчий лист у справі №\~610/3221/19 від 10.06.2021 (а.с.\~35) та 05.12.2022 звернулася з відповідної заявою про його виконання до Головного управління Державного казначейства України в Харківській області (а.с.\~34-36). З листа від 02.03.2023 за №\~04-22/1057 Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області убачається, що позивача повідомлено про направлення її заяви разом із виконавчим листом та іншими документами до Державної казначейської служби Україні для виконання (а.с.\~58). Листом Державної казначейської служби України від 03.03.2023 вих. №\~5-11-11/3833 позивача повідомлено про те, що з 30.01.2023 у Казначействі за бюджетною програмою 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадової і службових осіб" обліковується виконавчий лист Балаклійського районного суду Харківської області по справі №\~610/3221/19 про відшкодування шкоди в розмірі 568\~000,00 гривень. На сьогодні у Казначействі за бюджетною програмою обліковується невиконаних виконавчих документів на суму понад 231,3 млн. грн, які надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа Балаклійського районного суду Харківської області по справі №\~610/3221/19. Питання щодо перерахування коштів за виконавчим листом по справі №610/3221/19 розглянеться Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше. Відповідно до законодавства Казначейство не наділене повноваженнями щодо зміни черговості виконання судових рішень чи збільшення обсягу бюджетних призначень (а.с.\~57). Так, у період з 01.05.2023 до 26.04.2024 позивач неодноразово зверталася до відповідача із заявами про надання інформації щодо стану виконання рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 10 червня 2021 року у цивільній справі №\~610/3221/19 та отримувала від відповідача аналогічні за змістом до листа від 03.03.2023 вих. №5-11-11/3833 відповіді (а.с.\~39-56). 28.06.2024 на рахунок [PERSON] [NUMBER] було зараховано грошові кошти у сумі 568\~000 грн на виконання виконавчого листа, виданого Балаклійським районним судом Харківської області від 11.11.2022 у справі №\~610/3221/19 (а.с.\~14). З наданих відповідачем листів на адресу Міністерства фінансів України убачається, що ДКС вживалися заходи щодо своєчасного виконання рішень судів, у т.ч. і за позовом позивача (а.с.\~95-102). У свою чергу Міністерство фінансів України надавало відповіді ДКС щодо відсутності можливості збільшити фінансування за відповідною бюджетною програмою (а.с.\~103-110). Норми права, які застосував суд. Відповідно до ч.\~1 ст.\~12, ч.\~1 ст.\~13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.\~2 ст.\~77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.\~1 ст.\~82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ч.\~1 ст.\~15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.\~1 ст.\~16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до\~положень статті\~3\~ЦК України,\~загальними засадами\~цивільного законодавства\~є,\~крім іншого судовий захист цивільного права та інтересу , справедливість, добросовісність та розумність. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків відповідно до п.\~3 ч.\~2 ст.\~11 ЦК України є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.\~1 ст.\~509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч.\~2 ст.\~509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. За положеннями ч.\~1 ст.\~598, ст.\~599 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зобов`язання виникають і із завдання шкоди. Частиною 1 та частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Статтею 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначено, що цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання. Водночас цей Закон не обмежує поширення дії ст.\~625\~ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливості, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи божника. Крім того, стаття 625\~ЦК України не містить застережень стосовно того, що її риси застосовуються лиш до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. За змістом ч.\~1 ст.\~2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Згідно з ч.\~1 ст.\~3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до частин 1, 2 ст.\~5 Закону України\~"Про\~гарантії держави\~щодо виконання\~судових рішень" у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Згідно з ч.\~2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №\~845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі Порядок). Так, відповідно до п.\~35 Порядку (розділ "Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам") Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1)\~шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2)\~шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3)\~шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4)\~різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5)\~шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. За пунктом 36 цього ж Порядку у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження. Згідно з пунктами 38, 39 Порядку (у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Мотиви суду. Предметом розгляду у справі є стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] суми компенсації 3-х процентів річних, інфляційних втрат та моральної шкоди за несвоєчасне виконання рішення суду. Як було встановлено судом, судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень ст.\~1176 ЦК України\~\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Рішення суду у справі №\~610/3221/19, яким стягнуто на користь позивача відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 568\~000 грн, набрало законної сили 05.10.2022, проте було виконано лише 28.06.2024. Водночас виконавчий лист було видано позивачу 11.11.2022 та прийнято до виконання Державною казначейською службою України 30.01.2023. У зв`язку із цим позивач просить стягнути на свою користь інфляційні втрати в розмірі 34\~806,13 грн, 3% річних, нарахованих на суму боргу 568\~000 грн за період з 01.05.2023 до 27.06.2024 за 424 дні прострочення виконання грошового зобов`язання, в розмірі 19\~771,58 грн, а також моральну шкоду у розмірі 42\~400 грн. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (ч.\~4 ст.\~3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис ч.\~2 ст.\~625\~ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу Державної казначейської служби України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Компенсація, яку стягнуто на користь позивача, передбачена ст.\~5 Закону України\~"Про\~гарантії держави\~щодо виконання\~судових рішень" і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення (ч.\~4 ст.\~3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"), на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до ст.\~2 цього Закону. При цьому недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, яке набрало законної сили. Разом з цим, відповідач заперечує саму можливість стягнення з нього компенсаційних виплат (у правовідносинах, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення суми, заподіяної громадянинові незаконними діями, зокрема, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) на підставі положень ЦК України, а також ст.\~5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Водночас у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) ст.\~625\~ЦК України та ч.\~1 ст.\~5 Закону України\~"Про\~гарантії держави\~щодо виконання\~судових рішень" встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2023 року, ухвалена у справі №\~686/7081/21). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.\~2 ст.\~625 ЦК України). Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", як і Закон України "Про\~гарантії держави\~щодо виконання\~судових рішень" не обмежують дію ст.\~625\~ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, стаття 625\~ЦК України не містить застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. У разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині ч.\~4 ст.\~4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.\~1 ст.\~5 ст.\~5\~ Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у ч.\~2 ст.\~625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду України в справі №\~686/7081/21. У постанові від 19 червня 2019 року у справі №\~646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також із тих, які ним не передбачені, але не суперечать йому; в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права й обов`язки можуть виникати з делікту та з рішення суду. Грошове зобов`язання має бути виконаним із дня набрання судовим рішенням законної сили, оскільки з цього часу зобов`язання держави відшкодувати шкоду стало конкретизованим і визначеним. У випадку якщо у рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір та ці зобов`язання належно не виконані, підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 625 ЦК України. Враховуючи вказані вище вимоги Закону України\~"Про\~гарантії держави\~щодо виконання\~судових рішень" припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3\~% річних та інфляційні втрати). Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу. Отже, помилковим є розмежування відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в судовому рішенні, та відповідальності органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема органи прокуратури і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 14 грудня 2022 року у справі №\~2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12 липня 2023 року у справі №\~757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)). Таким чином, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №\~757/31372/18-ц, пункт 39). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №\~910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі №\~462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі №\~757/31372/18-ц, пункт 71). Отже, позивач вправі заявити до стягнення з відповідача інфляційні втрати, 3\~% річних за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону №\~4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Судом встановлено, що виконавчий лист у справі №\~610/3221/19 прийнято до виконання ГУ ДКС України у Харківській області 30.01.2023. Отже, тримісячний строк для виконання рішення суду у справі №\~610/3221/19 сплинув 30.04.2023. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування 3\~% річних й індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України є 01.05.2023, а днем завершення 27.06.2024. У цьому періоді було 424 календарних дня прострочення. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що вимога про стягнення грошової компенсації за невиконання грошового зобов`язання у виді 3% відсотків річних та інфляційних втрат, підлягає стягненню з відповідача за вказаний позивачем період і у заявленому нею розмірі, який судом перевірено та відповідачем не оспорюється. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №\~916/1423/17 (провадження №\~12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року у справі №\~405/500/18 вказав на те, що сам лише факт тривалого невиконання рішення суду не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між невиконанням/несвоєчасним виконанням рішення суду та завданою шкодою. У справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №\~918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №\~904/3667/19). Разом з тим, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надала суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу). Крім того, судом встановлено, що відповідач неодноразово звертався до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності збільшення бюджетних призначень за відповідними бюджетними програмами казначейства, що дозволило б виконувати судові рішення у встановлені законом строки. Отже, відповідачем повною мірою було вчинено відповідні заходи, безпосередньо визначені законом, задля своєчасного виконання рішення суду, що у даному випадку свідчить про відсутність бездіяльності у його діях. Таким чином, вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, є необґрунтованими, оскільки такі вимоги не підтверджені належними доказами, тому суд доходить висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, понесених внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, у розмірі 34\~806,13 грн та трьох відсотків річних у розмірі 19\~771,58 грн, а всього 54\~577,71 грн підлягають задоволенню, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", №\~63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати. Відповідно до п.\~11 ч.\~3 ст.\~3 ЗУ "Про судовий збір" за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду судовий збір не справляється. Таким чином, судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: partial