Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

01.11.2024 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», який зареєстрований судом 04.11.2024, обґрунтовуючи тим, що 04.05.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] укладено Договір № 5994677120, який разом з Паспортом кредиту та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua та з якими позичальник ознайомився до укладення Кредитного договору та до яких позичальник приєднався підписавши Кредитний договір, складають єдиний кредитний договір. 17.12.2021 було укладено договір №171221 відповідно до якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ«ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» відступило на користь АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5994677120 від 04.05.2020. 21.12.2023 було укладено договір №НІ/11/14-Ф, відповідно до якого АТ «ТАСКОМБАНК» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5994677120 від 04.05.2020. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №5994677120 від 04.05.2020. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №5994677120 від 04.05.2020станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 23994,83 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6904,98 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 0,54 грн, заборгованість за комісіями - 17089,31 грн. Тому, позивач просив у судовому порядку стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за Договором № 5994677120 від 04.05.2020 у розмірі 23994,83 грн, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн. 06.11.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 09.12.2024 - 10:00 год. 09.12.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 03.02.2025 - 09:00 год, згідно п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України. 03.02.2025 справу було знято з розгляду, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді у справі, а судове засідання перенесено на 05.03.2025 - 11:30 год. 03.03.2025 відповідач - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивачем долучено до позовної заяви копію договору факторингу №171221 від 17.12.2021 укладеного між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та AT«Таскомбанк», однак не доведено виконання даного договору факторингу, що б свідчило про відступлення права вимог, в тому числі щодо кредитного договору №5994677120. Позивачем надано до суду Договір факторингу №171221 від 17.12.2021 разом з аркушем паперу, на якому зазначено «Реєстр прав вимоги до Договору Факторингу №171221 від 17.12.2021», однак, даний аркуш паперу не є належним доказом, оскільки він не підтверджує підстави виникнення права вимоги у AT «Таскомбанк» саме до нього та не підтверджує розміру заборгованості, так як не долучено до позовної заяви Додатки, які зазначені в договорі частиною 12, та які є невід`ємною частиною договору. Позивачем не долучено до позовної заяви докази виконання договору факторингу №171221 від 17.12.2021, в тому числі щодо здійснення розрахунків передбачених частиною даного Договору. Тому, не має підстав вважати, що AT «Таскомбанк» мав право відступати права вимоги по кредитному договору №5994677120 до ТОВ «Коллект Центр» за договором факторингу №НІ/11/14-Ф від 21 грудня 2023 року. Дані документи не є належним доказом, оскільки вони не підтверджують підстави виникнення права вимоги у позивача саме до нього та не підтверджують розміру заборгованості. Щодо розміру заборгованості, в тому числі заборгованості за комісіями у розмірі 17 089,31 грн, то позивач не зазначає про наявність права нараховувати комісію за кредитним договором №5994677120 від 04.05.2020, в тому числі дані нарахування не передбачені кредитним договором №5994677120 від 04.05.2020 та як наслідок він не надавав своєї згоди на нарахування комісії за даним кредитним договором. Так, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювали у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, який крім того, розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19). Тому, суду слід дійти висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 17 089,31 грн комісії, задоволенню не підлягають. Щодо судових витрат позивача, то сума адвокатських витрат в розмірі 9000 грн є неспівмірною зі складністю справи, яка є малозначною, та обсягом наданих адвокатських послуг. Відтак, співмірною у цій справі компенсація вартості виконаної адвокатом роботи повинна бути значно меншою, з урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду та впродовж судового розгляду. Щодо підстав стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, то він, [PERSON] , уклав з адвокатом Зимненко Євгенієм Віталійовичем Договір №24/02/2025 від 24.02.2025 про надання професійної правничої допомоги, відповідно до умов якого сторони погодили, що вартість послуг становить 6 000 грн, яка підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг від 28.02.2025 та Квитанцією до прибуткового касового ордера №28/02/2025 від 28.02.2025. Тому, з урахуванням вищевикладеного, просить відмовити повністю у задоволенні позовної заяви та стягнути з ТОВ «Коллект Центр» на користь [PERSON] понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 05.03.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 31.03.2025 - 11:30 год, для реалізації учасниками справи права на подання заяв щодо спору. 11.03.2025 представник позивача, в особі директора - Ткаченко Марії Миколаївни, подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що відповідачем укладено кредитний договір особисто шляхом підписання його власноручним підписом. Наданими позивачем виписками підтверджується факт видачу кредитних коштів. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності укладеного кредитного договору, та доказів того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать волевиявленню сторін, також не надано. Отже, наявність кредитних правовідносин підтверджена наявними в матеріалах справи доказами. На підтвердження розміру заборгованості до матеріалів справи долучено виписки та розрахунок заборгованості, в яких чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована, розмір та дати часткового погашення заборгованості, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості у повному розмірі. Так, в позовній заяві зазначено, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №5994677120 від 04.05.2020 станом на день формування позовної заяви становить 23994,83 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6904,98 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 0,54 грн та заборгованість за комісіями - 17089,31 грн. Так, умовами кредитного договору № 5994677120 передбачені відсотки при наданні кредиту 0%, щомісячні відсотки 2,99% та загальні річні відсотки 0,01%. Із виписки по рахунку, яка долучена до позовної заяви, вбачається, що залишок боргу за основним зобов`язанням складає 6904,98 грн, сума боргу за відсотками у розмірі 0,54 грн, залишок заборгованості за відсотками 17 089,31 грн станом на дату продажу кредиту згідно договору факторингу від 21.12.2023. Із вищезазначеного слід зробити висновок, що сума боргу, яка зазначена в позовній заяві, розрахунку боргу та в реєстрі боржників у розмірі 17 089,31 грн - це відсотки за користування кредитними коштами, із врахуванням того, що умовами кредитного договору передбачені як щомісячні відсотки так і річні загальні. Відповідні похибки спричиненні тим, що у витязі із Реєстру прав вимоги вказано хибно заборгованість у розмірі 17089,31 грн не як заборгованість за відсотками, а як заборгованість за комісією. Отже, сума боргу у розмірі 17 089,31 грн фактично є не комісією, а відсотками, що підтверджується випискою по рахунку АТ «Таскомбанк». Щодо відступлення права вимоги, то 17.12.2021 було укладено договір №171221 відповідно до якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ«ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» відступило на користь АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5994677120. Матеріали справи містять витяг з такого реєстру боржників, підписаний сторонами договору, що свідчить про наявність у них даного доказу. 21.12.2023 було укладено договір №НІ/11/14-Ф відповідно до якого АТ «ТАСКОМБАНК» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5994677120. Матеріали справи містять докази сплати грошових коштів Клієнту Фактором, а також Акт приймання-передачі реєстру боржників та сам реєстр боржників. Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується перехід від первісного кредитора до позивача прав вимоги кредитними договором, укладеним з відповідачем. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача.Щодо стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача, то відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Не заслуговують на увагу посилання відповідача на досвід адвоката та обсяг складеного документу, оскільки сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги. Заперечення відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише особистою думкою відповідача. Щодо витрат на правову допомогу на користь відповідача. Матеріали справи не містять договору про надання правничої допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у межах надання правової допомоги, а сам відзив на позовну заяву підписаний та поданий відповідачем особисто. Звертаю особливу увагу, що спір виник внаслідок протиправної поведінки відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору. Отже, стягнення витрат на правничу допомогу з позивача не можна вважати розумним, справедливим та таким, що відповідає засадам цивільного судочинства. Таким чином, витрати на правову допомогу, заявлені Відповідачем є безпідставними, а їх розмір є завищеним та необґрунтованим. Тому, просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі та відмовити відповідачу у задоволенні вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу або суттєво зменшити її розмір. 27.03.2025 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача, адвоката Морозову Вікторію Валеріївну ( [INFO] ). 31.03.2025 судом постановлено ухвалу, якою поновлено ТОВ «Коллект Центр» строк для подачі клопотання про витребування доказів та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та Акціонерного товариства «Таскомбанк» належним чином завірену копію акту прийому-передачі реєстру боржників до Договору факторингу №171221, укладеного 17.12.2021між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «Таскомбанк», копію реєстру боржників до Договору факторингу №171221, укладеного 17.12.2021 між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «Таскомбанк» та докази оплати фінансування до Договору факторингу №171221, укладеного 17.12.2021 між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «Таскомбанк». 31.03.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 30.04.2025 - 10:00 год, у зв`язку з витребуванням доказів у справі. 24.04.2025 судом постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання представника позивача, адвоката Морозової Вікторії Валеріївни, про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, відмовлено, у зв`язку з вирішенням вказаного клопотання 27.03.2025. 28.04.2025 на адресу суду від АТ «Таскомбанк» надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів. 30.04.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 21.05.2025 - 10:00 год, за клопотанням представника позивача. 13.05.2025 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача, адвоката Чубенка Микити Сергійовича ( [INFO] ). Представник позивача, адвокат Чубенко Микита Сергійович у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 03.03.2025 подав до суду письмову заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, відзив підтримує у повному обсязі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Встановлено, що 01.05.2020 відповідач [PERSON] , ознайомившись з умовами кредитування, підписав заяву-анкету на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», що підтверджується матеріалами справи (а.с. 21). 04.05.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] укладено кредитний договір №5994677120 (а.с. 22), згідно якого кредитодавець зобов?язується надати кредит у розмірі 38700,00 грн безготівковим шляхом строком на 36 місяців, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно з п. 1.3. Кредитного договору позичальник зобов?язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Паспорті кредиту №4677120, який є невід?ємною частиною цього договору. Згідно п. 1.4 Договору підписавши цей договір позичальник доручає кредитодавцю виплатити (сплатити) за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів за наступними реквізитами: 35000,00 грн на користь ТОВ «ДІЄСА», 3500,00 грн - страховий платіж на користь ПАТ «Страхова компанія «ТАС», 200,00 грн -оплата за технічну підтримку SupportUA. Згідно з п. 2.1Договору всі інші умови кредитного договору, зазначені в Паспорті кредиту та в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» та з якими позичальник ознайомився до укладення цього договору та до яких позичальник приєднується підписавши цей договір. Відповідно до п. 2.2 Договору цей Договір, паспорт кредиту №4677120 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» - складають єдиний кредитний договір. 04.05.2020 відповідач - [PERSON] підписав паспорт кредиту №4677120, який є невід?ємною частиною кредитного договору №5994677120 від 04.05.2020, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 23-24). Згідно п. 4 Паспорта кредиту (основні умови кредитування) кредит у розмірі 38700 грн надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору строком на 36 місяців на будь-які законні цілі. Згідно п. 5 Паспорту кредиту щомісячні проценти від суми кредиту - 2,99 %, загальні річні проценти - 0,01%. У разі прострочення виконання своїх кредитних зобов`язань, позичальник сплачує штраф у розмірі 100 грн - у разі прострочення від 7 до 30 днів, 150 грн - у разі прострочення від 31 до 60 днів, 250 грн - у разі прострочення від 61 до 90 днів, 350 грн- у разі прострочення понад 90 днів за кожний календарний місяць, протягом якого було допущене таке прострочення (п. 7 Паспорта кредиту). ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» свої зобов`язання за кредитним договором №5994677120 від 04.05.2020 виконало у повному обсязі, надало відповідачу кредитні кошти в розмірі 38700,00 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 25-49). Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію товариства ТОВ «ФК «ЦФР», відповідач своїм, приєднався до Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР», визнає та погоджується на запропоновані позивачем умови та порядок надання товариством грошових коштів. Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, встановлено, що вказаний кредитний договір між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 04.05.2020 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, що не заперечується відповідачем. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позивачем не доведено виконання договору факторингу №171221 від 17.12.2021, тому, не має підстав вважати, що AT «Таскомбанк» мав право відступати права вимоги по кредитному договору №5994677120 до ТОВ «Коллект Центр» за договором факторингу №НІ/11/14-Ф від 21 грудня 2023 року. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження виходячи з наступного. 17.12.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір факторингу №171221(а.с. 51-57), відповідно до якого фактор зобов?язується передати клієнту суму фінансування, а клієнт зобов?язується відступити факторові прав вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 2.2 Договору фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі фактором у клієнта прав вимоги та набуття фактором прав вимоги на борг. Згідно п. 2.3 Договору відступлення права вимоги та їх перехід від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимог, згідно додатку №2 до цього договору, але не раніше оплати фактором суми зазначеної в п. 3.1 Договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває всі права вимоги визначені цим договором. Згідно акту прийому-передачі документів (реєстру прав вимоги) від 20.12.2021 до договору факторингу №171221від 17.12.2021 (а.с. 237), ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передав, а новий кредитор АТ «ТАСКОМБАНК» прийняв наступні документи якими підтверджується дійсність прав вимог (реєстр прав вимоги), після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги боргу до позичальників і фактор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх боргів. З копії платіжної інструкції №833437008 від 17.12.2021 (а.с. 239), вбачається, що АТ «ТАСКОМБАНК» сплатило суму фінансування згідно п. 3.1 договору факторингу №171221від 17.12.2021. Відповідно до Реєстру прав вимоги до договору факторингу №171221від 17.12.2021 (а.с. 58, 238) АТ «ТАСКОМБАНК» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №5994677120 від 04.05.2020. 21.12.2023 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір №НІ/11/14-Ф (а.с. 59-64, 199-204), відповідно до якого фактор зобов?язується передати клієнту суму фінансування, а клієнт зобов?язується відступити факторові прав вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 2.2 Договору фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі фактором у клієнта прав вимоги та набуття фактором прав вимоги на борг. Згідно п. 2.3 Договору відступлення права вимоги та їх перехід від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимог, згідно додатку №2 до цього договору, але не раніше оплати фактором суми зазначеної в п. 3.1 Договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває всі права вимоги визначені цим договором. Згідно актів приймання-передачі Реєстру прав вимоги до договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 21.12.2023(а.с. 67, 206), АТ «Таскомбанк» передав, а новий кредитор ТОВ «Коллект центр» прийняв реєстр прав вимоги в кількості 1995 шт., після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги боргу до позичальників і фактор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх боргів. З копії платіжної інструкції №0403680000 від 21.12.2023 (а.с. 66, 205), вбачається, що ТОВ «Коллект центр» сплатило суму фінансування згідно п. 3.1 договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 21.12.2023. З витягу з Реєстру прав вимоги та Реєстру прав вимоги до договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 21.12.2023 (а.с. 65, 68-71, 207-210, 211) вбачається, що ТОВ «Коллект центр» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №5994677120 від 04.05.2020. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування) під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно сталої практики Верховного Суду доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12). Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора. Таким чином, враховуючи підписання між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК» договору факторингу №171221 від 17.12.2021 та підписання між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Коллект центр» договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 23.12.2023, актів прийому-передачі реєстрів боржників та сплату ціни продажу прав вимоги, ТОВ «Коллект центр» стало новим кредитором відносно [PERSON] за кредитним договором№5994677120 від 04.05.2020. Суд вважає, що копії договорів факторингу, акти прийому-передачі реєстрів боржників та реєстрів прав вимог, реєстри боржників, докази оплати права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги. Отже, відступлення права грошової вимоги до відповідача та набуття такого права ТОВ «Коллект центр» відбулося відповідно до норм чинного законодавства та договірних умов. Ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №278/1679/13-ц, в якій ВС зауважив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Таким чином, у разі сплати відповідачем коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «Коллект Центр» та зараховані для погашення кредитної заборгованості. Отже, суд дійшов до висновку, що відповідно до договорів факторингу, які підписані ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК» та АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Коллект центр», позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором№5994677120 від 04.05.2020. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач - [PERSON] всупереч умовам кредитного договору, не виконав своїх зобов`язань щодо повернення наданого йому кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по особовому рахунку (а.с. 25-49, 50), згідно яких заборгованість за кредитним договором №5994677120 від 04.05.2020 становить 23994,83 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6904,98 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 0,54 грн, заборгованість за комісіями - 17089,31 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд дійшов висновку, що з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та заборгованість за відсотками згідно кредитного договору №5994677120 від 04.05.2020 у загальному розмірі 6905,52 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по комісії у розмірі 17089,31 грн, слід зазначити наступне. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позивач не зазначає про наявність права нараховувати комісію за кредитним договором №5994677120 від 04.05.2020 та дані нарахування не передбачені кредитним договором. Крім того, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювали у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, який крім того, розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Але умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Суд враховує дані твердження відповідача, виходячи з наступного. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч.1, ч.2, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно із ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Як зазначено вище у рішенні, 04.05.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] укладено кредитний договір № 5994677120, умовами якого визначено щомісячні проценти від суми кредиту - 2,99 %, (п. 5 Паспорту кредиту). Графіком платежів, який міститься у п. 6 Паспорту кредиту (а.с. 23-24), передбачено сплату щомісячних процентів у розмірі 1157,13 грн щомісяця, починаючи з 29.10.2020. Водночас, згідно розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку за період з 04.05.2020 по 21.12.2023 (а.с. 43-48) вбачається, що банком здійснено нарахування щомісячної комісії відповідно до умов кредитного договору № 5994677120 від 04.05.2020, в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 17 089,31 грн, тому, суд не враховує твердження представника позивача, що сума боргу у розмірі 17 089,31 грн є не комісією, а є відсотками за користування кредитними коштами. Кредитним договором встановлена комісійна винагорода, яка сплачується позичальником щомісячно у розмірі 1157,13 грн в період, встановлений у графіку платежів. Крім того, загальний розмір комісії за період з 04.05.2020 по 29.03.2023складає 35871,03 грн, зі сплатою щомісячної комісії у розмірі 1157,13 грн, є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого відповідачем (38700,00 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим і розумним, та вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. При цьому, у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 Кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 та від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії в сумі 17089,31 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024, укладений між АО «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Коллект центр», копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс», заявку на надання юридичної допомоги №441 від 14.08.2024 та копію витягу з акту №1 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024, відповідно до яких розмір витрат на правничу допомогу визначено у розмірі 9000,00 грн (а.с. 14-20). Згідно п. 4.1 Договору, вартість послуг виконавця визначається на підставі тарифів виконавця зазначається сторонами в акті про надання юридичної допомоги. Згідно заявки на надання юридичної допомоги №441 від 14.08.2024 згідно договору №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024, сторони погодили надання наступних юридичних послуг виконавцем товариству по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] : надання усної консультації - 3000,00 грн (год по 1500,00 грн), складання позовної заяви - 6000,00 грн (2 год по 3000,00 грн). Згідно витягу з акту №1 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024 сторони погодили надання правових послуг виконавцем товариству у відповідності до заявки: надання усної консультації - 3000,00 грн (год по 1500,00 грн), складання позовної заяви - 6000,00 грн (2 год по 3000,00 грн). Отже, позивач ТОВ «Коллект Центр», в зв`язку з розглядом даної справи поніс судові витрати на правничу допомогу на загальну суму 9000,00 грн. Відповідач - [PERSON] на підтвердження витрат на правову допомогу надав: договір №24/02/2025 про надання професійної правничої допомоги від 24.02.2025, який укладений з адвокатом Зимненко Євгенієм Віталійовичем, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 28.02.2025 до договору №24/02/2025 про надання професійної правничої допомоги від 24.02.2025 та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №28/02/2025 від 28.02.2025, відповідно до яких визначено розмір витрат на правничу допомогу, який складає 6000,00 грн (а.с. 154-161). Відповідно до п. 2.3 Договору клієнт зобов`язаний: сплатити гонорар Адвокату в розмірі та в строк окремо погоджені між ними; гонорар сплачується клієнтом після винесення рішення суду першої інстанції в готівковій або безготівковій формі та у разі розірвання договору не повертається. У разі задоволення позову частково або відмові у задоволенні позову клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 6000 грн; сторони погодили, що вартість послуг визначених в п. 1 даного Договору становить 6 000 грн. 00 коп. Зазначена сума сплачується в готівковій або безготівковій формі (можлива оплата частинами) після підписання акту про надані послуги. Отже, [PERSON] , у зв`язку з розглядом даної справи, поніс судові витрати на правничу допомогу на загальну суму 6000,00 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Так, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат позивача на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, від позивача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат відповідача на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідач зазначає, що сума адвокатських витрат в розмірі 9000 грн є неспівмірною зі складністю справи, яка є малозначною, та обсягом наданих адвокатських послуг. Відтак, співмірною у цій справі компенсація вартості виконаної адвокатом роботи повинна бути значно меншою, з урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду та впродовж судового розгляду. Представник позивача зазначає, що матеріали справи не містять договору про надання правничої допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у межах надання правової допомоги, а сам відзив на позовну заяву підписаний та поданий відповідачем особисто. Отже, стягнення витрат на правничу допомогу з позивача не можна вважати розумним, справедливим та таким, що відповідає засадам цивільного судочинства. Таким чином, витрати на правову допомогу, заявлені відповідачем є безпідставними, а їх розмір є завищеним та необґрунтованим. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, у яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial