Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Позивач зазначив, що 19.07.2014р. між сторонами був укладений шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON] . Після народження дитини стосунки з відповідачкою розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, почались сварки. 16.12.2016р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визначення місця проживання сина разом з ним, ухвалою суду від 19.04.2019р. визначено місце проживання дитини із позивачем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2023р. шлюб між сторонами був розірваний. За весь цей час відповідачка сина не бачила та не спілкувалась з ним взагалі. Вона не піклується про фізичний стан і розвиток дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, оскільки не бажає виконувати своїх батьківських обов`язків. Син не отримав від матері будь-якого подарунку та навіть вітання зі святами. Вихованням та утриманням сина займається позивач. Жодної матеріальної допомоги відповідачка сину не надає. На підставі викладеного просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та пояснив, що відповідачка не спілкувалась з дитиною з липня 2015 року. Дитина мешкає разом з ним та перебуває на його утриманні. Відповідачка жодного матеріального забезпечення не надає, зі святами сина не вітає, подарунки не дарує. По чуткам йому стало відома, що відповідачка перебуває за кордоном. Відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання, відзив у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України не подала. Орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради подала суду висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Просить розглянути справу за відсутності представника. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідачка, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Під час перебування у шлюбі, у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , матір`ю якого в свідоцтві про його народження зазначено відповідачку (а.с. 10). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2016р. по справі № 201/17478/16-ц між сторонами затверджено мирову угоду про те, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , буде проживати з батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2023р. по справі № 201/2048/23, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13-15). Згідно характеристики КЗО «Середня загальноосвітня школа № 43» Дніпровської міської ради № 01-17/232 від 10.08.2023р., [PERSON] навчається в учбовому закладі з першого класу. Хлопчик виховується у неповній сім`ї. [PERSON] мешкає з батьком [PERSON] . [PERSON] в школу приводить і забирає батько під час очного навчання, під час дистанційного навчання тато опікується сином, допомагає йому у навчанні. Забезпечив гаджетом і усім необхідним приладдям, піклується про стан здоров`я сина, завжди прислухається до порад вчителя стосовно знань і поведінки [PERSON] . [PERSON] приділяє велику увагу сину. Мати хлопчика, [PERSON] у навчанні і вихованні сина участі не приймає, за час який [PERSON] навчається в школі, матері ніхто не бачив. Вона мешкає за кордоном, її зовсім не цікавлять успіхи [PERSON] (а.с. 17). Позивач має стабільний дохід у вигляді заробітної плати, яку отримує за місцем роботи в депо № 3 КП «Дніпровський електротранспорт», що підтверджується звітом про здійснення відрахувань та виплат та відомостями за формою ОК-7 (а.с. 18-19). Також, як вбачається з виписки з карткового рахунку позивача, відповідачка за період з 07.10.2022 по 11.02.2025р.р. жодних грошових переказів на утримання їх спільного сина, не направляла (а.с. 116-128). На ухвалу про витребування доказів від 12.02.2025р., Державною прикордонною службою України № 19/29260-25-Вих від 09.04.2025р. надано відповідь, в якій вказано, що [PERSON] , [INFO] перетнула державний кордон України 22.04.2022р., поверталася в Україну через понад 2 роки, на тиждень, з 11.10.2024р. по 18.10.2024р., знову виїхала і перебуває за кордоном (а.с. 151). Згідно довідки КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради № 27 від 20.05.2025р., дитина [PERSON] відчуває себе комфортно, спокійно та захищено в родині, де проживає разом х батьком. Відсутність матері [PERSON] в його житті на даний час не вплинула негативно на його психічний розвиток. Матір [PERSON] не має впливу жодним чином на виховання дитини у зв`язку з самоусуненням від виховання (а.с. 158-161). Управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району надали висновок про недоцільність позбавлення відповідачку батьківських прав, вказавши, що в позовній заяві та доданих до неї документах не має значних підстав для позбавлення батьківських прав. Також, у зв`язку з тим, що мати направила листа до управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району в якому зазначила, що вона заперечує щодо позбавлення її батьківських прав (а.с. 56-59). В судовому засіданні були допитані свідки, які пояснили, що [PERSON] тривалий час проживає в Польщі. З дитиною не спілкується. Їх спільний син [PERSON] перебуває на повному утриманні батька - [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.( ст. 150 СК України) Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що відповідачка тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків, матеріально сина не забезпечує, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкуються з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. На підставі встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками відносно виховання та утримання сина, що підтверджується матеріалами справи, та наразі змінити поведінку відповідачки у кращу сторону не виявляється можливим. Поміж іншим, суд вважає, що поданий суду висновок органу опіки та піклування не є вмотивованим. Підстав, з яких орган опіки та піклування дійшов висновку про те, що відповідачку недоцільно позбавляти батьківських прав, у висновку не наведено. Сама лише позиція відповідачки про те, що вона не бажає, щоб її позбавляли батьківських прав на сина, підставою для висновку про недоцільність бути не може. З врахування сукупності зібраних у справі доказів суд не враховує цей висновок за необґрунтованістю (частини 5, 6 ст. 19 СК України, Постанова КЦС ВС від 06.05.2020р. у справі № 753/2025/19). Крім того, відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування щодо роз`яснення спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру, тобто носить рекомендований характер та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що відповідачка нехтує потребами своєї дитини, порушує її права на належне батьківське виховання та систематично не виконує батьківські обов`язки, не надає матеріальної допомоги на її утримання, самоусунулася від спілкування з дитиною, що є підставою для задоволення позову. При цьому суд вважає, що у разі зміни свого ставлення до вказаного вище, відповідачка у встановленому законом порядку може відновити вказаний статус шляхом звернення до суду з відповідним позовом. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо сина є наслідком винної поведінки відповідачки та є підставою для позбавлення її батьківських прав. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved