Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою за змістом якої просить встановити факт державної реєстрації смерті громадянки України, жіночої статі, [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Шелюга Якимівського району Запорізької області, Україна, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України в с. Шелюги Мелітопольського району Запорізької області. Вказана заява вмотивована тим, що [PERSON] на момент смерті постійно проживала в с. Шелюги Мелітопольського (раніше\~ Якимівського) району\~Запорізької області. За фактом смерті [PERSON] нелегітимними органами окупаційної влади 03.09.2024 року видано свідоцтво про смерть, яке не має юридичної сили на території України. Необхідність встановлення факту смерті [PERSON] в судовому порядку зумовлено потребою для оформлення спадщини за заповітом. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час, місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили. Враховуючи положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, якими передбачено невідкладний розгляд справи вказаної категорії, неявка учасників справи не перешкоджає її розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не з`явився. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, судом встановлено наступні обставини справи. Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 036474, виданого 25.11.2002 року Шелюгівською сільською радою, [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку площею 2,3600 га, яка розташована на території Шелюгівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до копії заповіту, посвідченого 28.09.2018 року приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А., [PERSON] заповіла [PERSON] , [INFO] , належну їй земельну ділянку, площею 2,3558 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 2320387600:06:001:0126, яка розташована на території Шелюгівської сільської ради Якимівського району Запорізької області. Таким чином, заявник [PERSON] є заінтересованою особою в розумінні ЦПК України, тобто належним заявником у даній справі. Відповідно до довідки від 18.10.2022 року № 7126-5002245165 [PERSON] , [INFO] , взято на облік як внутрішньо-переміщену особу, та вказано, що адресою реєстрації його місця проживання є [ADDRESS] , а фактичне місце проживання за адресою [ADDRESS] . На підтвердження факту смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , в с. Шелюги Мелітопольського району Запорізької області, заявником надано роздруківку фотографії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03.09.2024 року «териториальным отделом ЗАГС Акимовского района Управления ЗАГС Запорожской области», про що складено актовий запис № 170249900000400314009, достовірність якого засвідчено його особистим підписом. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до п.п. 1), 3) ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією, крім іншого, визначається с ухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях, а також інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Приписами п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» передбачено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією), затверджується Міністерством розвитку громад та територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року № 376, Якимівська селищна територіальна громада Мелітопольський району Запорізької області з 24.02.2022 року та на даний час перебуває під тимчасовою окупацією російської федерації. З огляду\~на вказане,\~суд вважає\~встановленим те,\~що станом\~як на\~дату смерті\~ [PERSON] ,\~так і\~на дату\~розгляду даної\~справи с.\~Шелюги Мелітопольського\~(раніше\~ Якимівського) району Запорізької області віднесено до тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а національне законодавство не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку, що обумовлює необхідність вирішення питання про встановлення факту смерті [PERSON] у судовому порядку в порядку окремого провадження. Даючи оцінку допустимості в даній цивільній справі таких доказів, як копія документу, що видана органами окупаційної влади на тимчасово окупованій російською федерацією території України, а саме свідоцтва про смерть [PERSON] від 03.09.2024 року серії [NUMBER] , суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно змісту ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Водночас положеннями ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішеннях «Лоізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» від 23.02.2016 року, «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 року, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, вказано, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейським судом з прав людини вказано, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України, якою є с.\~Шелюги Мелітопольського району Запорізької області, суд, як виняток, вважає за можливе прийняти в якості належного та допустимого доказу копії документу, виданого на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, оскільки вказане необхідно для захисту інтересів заявника, а прийняття судом таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 16.11.2022 року в справі № 759/1443/22. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011\~року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази, в суду відсутні сумніви, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Шелюги Мелітопольського району Запорізької області, яке на час її смерті та ухвалення даного рішення відноситься до тимчасово окупованої російською федерацією території України, а тому наявні достатні підстави для встановлення судом даного факту. Водночас оскільки заявник у своїй заяві просить встановити факт державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України в с. Шелюги Мелітопольського району Запорізької області, але державну реєстрацію смерті [PERSON] відповідно до національного законодавства не проведено, тож суд частково задовольняє подану заяву. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час є одним з документів на підставі якого органом державної реєстрації актів цивільного стану може бути проведено державну реєстрацію смерті особи. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення в справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Положеннями ч. 5 ст. 317 ЦПК України передбачено, що копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. На підставі викладеного,

Outcome: partial