Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

До Святошинського районного суд м. Києва надійшов зазначений позов 19.02.2025 р., в якому позивач просила стягнути аліменти у розмірі однієї чверті (1/4 частини) з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати подання позову і до закінчення дитиною навчання. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка досягла повноліття. Позивачка зазначає, що донька є студенткою та продовжує навчання. На даний час відповідач проживає окремо, коштів на утримання дитини не надає, дитина перебуває на повному утриманні матері та потребує матеріальної допомоги, оскільки вона, позивач, не може в повній мірі забезпечити необхідні матеріальні потреби дитини, а тому просить стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно до закінчення дитиною навчання. Ухвалою суду від 24.02.2025 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 14.03.2025 р. до суду від адвоката Нетребенка О.С. надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи дітей від іншого шлюбу, а саме: малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 28.03.2025 р. у задоволенні клопотання адвоката Нетребенка О.С. про залучення третіх осіб у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, відмовлено. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження, про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, яка повернута до суду з відміткою Укрпошти "За закінченням терміну зберігання" (а.с. 193). 25.03.2025 р. до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти стягнення аліментів заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів, що дитина потребує матеріальної допомоги (а.с. 91-103), а також зазначив, що позовні вимоги не є доведеними, оскільки немає доказів, що дитина на разі навчається, а тому позовні вимоги є безпідставними. Відповіді на відзив до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Встановлено, що у сторони по справі є батьками дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Згідно довідки від 09.08.2023 виданої [PERSON] , [INFO] , є студенткою стаціонарної форми навчання першого ступеня, 6 семестрів, факультету управління, напрямок: менеджмент і фінанси, Лодзького університету (а.с. 14). Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача просив витребувати у справі докази, а саме: інформацію з Державної прикордонної служби України (01601. м. Київ. вул. Володимирська, 26) інформацію про перетин державного кордону України в період з 02.03.2022 року по 19.02.2025 громадянкою України [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 21.04.2025 р. у справі витребувано докази (а.с. 154). 07.05.2025 р. до суду від Державної прикордонної служби України, надійшла інформація, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] виїхала в пункті пропуску Сокиряна, 03.06.2022 р. в`їхала через пункт пропуску Шегині, 25.09.2022 р виїхала в пункті пропуску Краківець, 08.07.2023 р. в`їхала через пункт пропуску Устилуг, 22.07.2023 р. виїхала в пункті пропуску Ягодин, 16.10.2023 р. в`їхала через пункт пропуску Устилуг, 18.10.2023 р. виїхала в пункті пропуску Устилуг, 01.02.2024 р. в`їхала через пункт пропуску Ягодин, 07.02.2024 р. виїхала в пункті пропуску Ягодин, 13.07.2024р. в`їхала через пункт пропуску Устилуг, 25.07.2024 р. виїхала в пункті пропуску Устилуг (а.с. 138), що свідчить про те, що станом на 19.02.2025 остання перебувала за межами території України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з даним позовом позивач на підтвердження того, що дитина [PERSON] проживає разом із нею та перебуває на її утриманні, не надала жодного належного та допустимого доказу, що за переконанням суду свідчить про безпідставність звернення до суду з даним позовом у відповідності до ч. 3 ст. 199 СК України. На підставі заначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed