Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, в якому вказує, що з [PERSON] з 2016 року проживав у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася донька [PERSON] . 07 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. з заявою про те, що в подальшому вона не має наміру проживати однією сім`єю з [PERSON] та донькою, крім того збирається переїхати на постійне місце проживання у місто Дніпро та цією заявою не заперечувала проти того, щоб донька [PERSON] залишалася проживати разом з її батьком [PERSON] . З 2019 року позивач проживає разом з донькою та самостійно її виховує . Згідно довідки від 06.09.2022 року він був змушений взятися разом з донькою на облік внутрішньо-переміщених осіб, фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Рішення виїхати з місця реєстрації було прийнято в інтересах дитини, внаслідок небезпечного стану м. Запоріжжя, пов`язаного з постійним обстрілами м. Запоріжжя. Позивач працює дистанційно за сумісництвом менеджером з продажу непрямих продаж в ТОВ «Сталкер Строй Сталь» , його заробітна плата складає щомісячно 15 000 грн. Також з місця роботи, а саме ТОВ «Сталкер Строй Сталь» має позитивну характеристику. Відповідачка з 07.09.2019 року не спілкується з донькою, не займається вихованням дитини , не приймає участі в її вихованні, не надає матеріальну допомогу на її утримання, не телефонує їй, фактично за власною ініціативою відмовилась від виконання батьківських обов`язків. Позивачем доньці забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ним та дитиною склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. На підставі довідки від 11.07. 2022 року з дошкільного навчального закладу (ясла-садок № 75) «Сонечко» вказано, що [PERSON] , [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад з 04 жовтня 2021 року. За цей період мати [PERSON] , [PERSON] , жодного разу не з`являлася у дошкільному закладі. Вихованням дитини опікується батько [PERSON] . На цей час позивач з донькою проживає, як переселенці у м. Львові Львівської області, де донька [PERSON] відвідує екосадок «Зернятко» при Львівському міському дитячому еколого-натуралістичному центрі з січня 2023 року. За цей період мати [PERSON] , жодного разу не з`являлась у позашкільному закладі. Вихованням дитини опікується батько [PERSON] . Також згідно довідки за підписом сусідів у кількості 10 чоловік вказано, що [PERSON] один виховує доньку [PERSON] з 2019 року, а з 2022 року проживає з донькою у гуртожитку м. Львова і має свідків, що мати дитини не приймає участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку Відповідачки. Дитина знаходиться на його утриманні. Враховуючи те, що Відповідачка по справі жодним чином не була позбавлена Інформації стосовно міста перебування його спільної дитини, а з його боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі відповідачки в вихованні дитини, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на неї законом. Позивач неодноразово передавав через родичів відповідачці свої прохання змінити ставлення до дитини та надавати їй всіляку допомогу, але всі його прохання залишалися поза увагою. Прохає суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] щомісячно у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку ( доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 листопада 2024 року до повноліття дитини. 21.11.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відзив від відповідачки на позов до суду не надійшов. 24.04.2025року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача, адвокат Мельникова А.А. у судовому засіданні підтримала позовну заяву, прохала суд задовольнити її у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, з позовними вимогами погоджується у повному обсязі. Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району до судового засідання з`явився з невідомих суду причин, належним чином повідомлявся у судовому порядку. Представник Сихівської районна адміністрація Львівської міської ради в особі служби у справах дітей Сихівського району м. Львів до судового засідання з`явився з невідомих суду причин, належним чином повідомлявся у судовому порядку. Суд,заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , видане 27 листопада 2018 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1408 батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] ./а.с.11/. У судовому засіданні представник позивача адвокат Мельникова А. суду пояснила, що сторони перебували у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу до 2019 року. Відповідно до копії заяви до компетентних органів від 07.09. 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. та зареєстровано в реєстрі за № 631 07 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. з заявою про те, що в подальшому вона не має наміру проживати однією сім`єю з [PERSON] та донькою, крім того збирається переїхати на постійне місце проживання у місто Дніпро та цією заявою не заперечувала проти того, щоб донька [PERSON] залишалася проживати разом з її батьком [PERSON] /а.с.15/. Згідно довідки від 06.09.2022 року [PERSON] був змушений взятися разом з донькою на облік внутрішньо-переміщених осіб, фактичне місцепроживання/перебування: [ADDRESS] /а.с.14/. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] працює дистанційно за сумісництвом менеджером з продажу непрямих продаж в ТОВ «Сталкер Строй Сталь» та заробітна плата складає щомісячно 15 000 грн./а.с.20/. [PERSON] позитивно характеризується за місце роботи, що підтверджується довідкою від 07.02.2024 ТОВ «Сталкер Строй Сталь», в якій вказано, що дисциплінарних попереджень не зафіксовано, шкідливих звичок не має. Зарекомендував себе як працьовитий та приємний у спілкуванні з клієнтами та колегами./а.с.21/. На підставі довідки від 11.07.2022 року з дошкільного навчального закладу (ясла-садок № 75) «Сонечко» вказано, що [PERSON] , [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад з 04 жовтня 2021 року. За цей період мати [PERSON] , [PERSON] , жодного разу не з`являлася у дошкільному закладі. Вихованням дитини опікується батько [PERSON] /а.с.18/. Згідно довідок №6 від 10.03.2023 року та №25 від 29.05.2024 [PERSON] , [INFO] відвідує екосадок «Зернятко» при Львівському міському дитячому еколого-натуралістичному центрі з січня 2023 року. За цей період мати [PERSON] , жодного разу не з`являлась у позашкільному закладі. Вихованням дитини опікується батько [PERSON] /а.с.19,28/. Відповідно до довідки за підписом сусідів у кількості 10 чоловік вказано, що [PERSON] один виховую доньку [PERSON] з 2019 року, а з 2022 року проживає з донькою у гуртожитку м. Львова і має свідків, що мати дитини не приймає участі у вихованні дитини/а.с.22/. На підставі звернення позивача до Сихівського відділу соціального захисту на Урядову гарячу лінію щодо виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, він отримав повідомлення від 20.03.2023 р. № 260401/3304 за підписом начальника Сихівського відділу соціального захисту Надії Бутивченко щодо виплат на доньку та батька/а.с.23/. Актом обстеження умов проживання від 02.12.2024 року встановлено задовільні умови проживання за адресою [ADDRESS] , де проживають [PERSON] та його донька [PERSON] /а.с.47/. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Сихивіської районної адміністрації від 23.04.2025 року: враховуючи представлені документи, витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 10.04.2025 №8, усні пояснення батька дитини, усні пояснення матері дитини, під час наданих яких не заперечила щодо позбавлення її батьківських прав відносно дочки, оскільки не займалась її вихованням та забезпеченням та немає наміру цього робити в подальшому, оскільки матір самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про духовний та фізичний розвиток дочки, не цікавиться її життям, здоров`ям та майбутнім, матеріально не забезпечує, не бажає змінювати свою поведінку та ставлення до дитини , виявляти належне піклування та турботу про доньку орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що Відповідачка з 07.09.2019 року не спілкується з донькою, не займається вихованням дитини , не приймає участі в її вихованні, не надає матеріальну допомогу на її утримання, не телефонує їй, Крім того, матеріали справи містять заяву [PERSON] від 18.12.2024, в якій вона погоджується з викладом фактичних обставин, на які посилається позивач у своїй позовній заяві про позбавлення його батьківських прав щодо [PERSON] . Виконувати батьківські вимоги до дочки немає змоги та бажання. У судові засідання з розгляду цього позову вона не з`являється, просить позов задовольнити, так як вважає обґрунтованим. При цьому, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові ВС від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22, відповідно до якого суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22). Оцінивши вищезазначені докази у сукупності з іншими доказами у справі, суд, доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам неповнолітньої дитини, так як мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток, вона взагалі не спілкується з донькою; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу і виховання доньки. Оскільки про дитину піклується її батько, натомість мати не проявляє за цей час жодного інтересу до неї, не цікавився їх життям, жодної участі у вихованні чи навчанні дитини не брала, не допомагає матеріально. Долучені докази позивачем до справи, суд вважає суттєвими доказами ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від З30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини. її навчання. підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 26 січня 2022 року у справі 203/3505/19 Верховний Суд зазначив, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо. Конвенцією про Права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року). Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року). Крім того, суд зауважує, що в ході розгляду справи встановлено, що сторони з 2019 року не проживають разом, дитина з одного року проживає лише з татом, а єдине, що пов`язує малолітню [PERSON] із [PERSON] - це номінальний запис про матір у графі її свідоцтва про народження. Враховуючи вищевикладене, оскільки [PERSON] фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Роз`яснити, що матір, позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1tp:/search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_798/ed_2018_02_06/pravo1/T022947.html?pravo=1#798" title="Сімейний кодекс України; нормативно-правовий акт № 2947-III від 10.01.2002">ст. 182 СК України) . Згідно вимог ч 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, згідно із ч.1 ст.183 СК України, визначається судом. Суд вважає за доцільне визначити стягувані з відповідача аліменти відповідно до ст.183 СК України у 1/4 частці від заробітку (доходу) останнього, в розмірі, вказаному у позові, оскільки саме про такий порядок просить у позовній заяві позивач. Суд враховує те, що відповідачем не було надано доказів, які б свідчили про неможливість надавати матеріальну допомогу малолітній дитині. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, незадовільний стан здоров`я або будь-яких доказів на спростування доводів позивача в частині стягнення з неї аліментів суду надано не було. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Позов було подано позивачем до суду 19.11.2024 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved