Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

31.08.2023 року представник позивача [PERSON] діючи в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив здійснити поділ в натурі між сторонами житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] згідно висновку експерта та встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] згідно висновку судового експерта. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 04 червня 2019 року [PERSON] звернулась до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу зареєстрованого 05 червня 2010 року відділом РАЦС Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області. 13 серпня 2019 року Новобузьким районним судом Миколаївської області було винесено рішення яким шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Під час проживання в шлюбі позивач отримала в дар частку житлового будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору дарування від 03 червня 2014 року. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.02.2020 року визнано нотаріально посвідчений договір дарування частини будинку від 03.06.2014 року удаваним правочином та визнано його договором купівлі продажу. Визнано частину житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя. Розділено частину житлового будинку, виділивши у власність позивачу частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами та у власність відповідачу частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами. На даний час позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування будинком відповідно до їх часток у праві власності, тому позивачка змушена звертатися до суду із вказаним позовом, щоб захистити свої права. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2023 року матеріали справи передані до провадження судді Уманській О.В. Ухвалою судді від 13.09.2023 року позовну заяву залишено без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків даної позовної заяви. Ухвалою судді від 03.10.2023 року відкрито провадження та призначено вказану справу в \~порядку загального позовного провадження\~ до розгляду\~ у підготовчому\~ судовому засіданні. 28.12.2023 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві представник вказав, що фактичні обставини справи відповідачем не оспорюються. Дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний. За період перебування у шлюбних стосунках було придбано будинок [ADDRESS] , який визнаний спільним сумісним майном та визнано за кожним із подружжя по частині на праві власності. Однак, щодо позовних вимог у даному позові відповідач заперечує тому, що ні у [PERSON] , ні у [PERSON] не виникло право власності на частину спірного житлового будинку, оскільки із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2023 року не вбачається, що у позивача або відповідача виникло право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Згідно інформаційної довідки № 357300484 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,87 та, кадастровий номер 4824581500:02:000:0157, та земельної ділянки площею 8,55 га, кадастровий номер 4824581500:01:000:0045. Згідно інформацій Державного земельного кадастру від 22.12.2023 р. дані земельні ділянки розташовані в межах території Софіївської (до 2020 р. - Кам`янської) сільської ради Баштанського району Миколаївської області, їх цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно інформаційної довідки № 357303477 [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право Власності виникло на підставі договору дарування від 03.06.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області. Отже, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про державну реєстрацію права власності позивача чи відповідача на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Тому, з огляду на ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ні у позивача, ні у відповідача не виникли права власності на дане нерухоме майно на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.02.2020 р. у справі № 481/1008/19. Разом з позовною заявою представник позивача Михайленко О.В. подав до суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої необхідно поставити питання щодо можливих варіантів розподілу в натурі житлового будинку та можливих варіантів порядку користування (поділу) земельної ділянки для обслуговування житлового будинку. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 21 лютого 2024 року за клопотанням представника позивача адвоката Михайленка О.В. по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22.04.2024 року ухвала про призначення експертизи залишена без змін. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 травня 2024 року провадження по справі відновлено для вирішення клопотання експерта про витребування додаткових документів. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 липня 2024 року витребувано з Новобузької філії комунального підприємства Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації матеріали архівної інвентаризаційної справи МЕТІ на житловий будинок [ADDRESS] для проведення експертизи. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 липня 2024 року справу повторно направлено для виконання судової будівельно-технічної експертизи. 30.01.2025 року до суду надійшов висновок експерта №125-196 від 20.01.20225 року з матеріалами справи та додатковими матеріалами. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 11.02.2025 року провадження у справі було відновлено. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 04.03.2025 року підготовче провадження по справі закрите, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні 03.04.2025 року представник позивача Михайленко О.В. позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. У судовому засіданні 03.04.2025 року представник відповідача Павлов Ю.В. позовні вимоги не визнав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві. У судове засідання призначене на 15.05.2025 року учасники процесу не з`явились. Від представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Суд вважаючи можливим провести розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію "законів". Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року "Україна-Тюмень" проти України" (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 "Амюр проти Франції" (Amuur v. France); "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; "Малама проти Греції" (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II). За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial