Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~29 січня 2025 року [PERSON] пред`явила позов до [PERSON] про розівання шлюбу. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09.08.1999 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. У шлюбі народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що шлюб носить виключно формальний характер, фактично сім`я розпалася, спільне господарство з чоловіком не ведуть. Перебування у шлюбі суперечить її інтересам. З цих підстав просить суд розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб. Ухвалою суду від 31 січня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 18 березня 2025 року надано сторонам строк на примирення тривалістю один місяць, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 20 травня 2025 року. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що довший час уже разом не проживають, чоловік не допомогає по господарству, будинок, у якому вони проживають, без належних умов. Чоловік вчиняє скандали вдома, це негативно відображається на психологічному стані неповнолітньої дитини. Після спливу строку на примирення заявила про категоричне небажання продовжувати відносини з чоловіком та наполягала на розірванні шлюбу. В судове засідання, призначене на 28 травня 2025 року, позивачка не з`явилася. 20 травня 2025 року через канцелярію суду подала заяву про проведення судового засідання без її участі. Просила позов задольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не хоче розлучатися та бажає зберегти сім`ю. За наданий строк на примирення намагався змінити ситуацію, однак ставлення дружини не помінялося, оскільки було занадто мало часу. Просив надати додатковий строк для примирення до кінця літа. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов такого висновку. Статтею 7 Сімейного кодексу України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин. Так, згідно з частинами 1, 6 статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Частиною першою статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (частини 3, 4 статті 56 СК України). Судом встановлено, що 09 серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] одружились, підстава свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадського стану Галицького району Івано-Франківської області 09 серпня 1999 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження того ж дня зроблено відповідний актовий запис за №27. Прізвище дружини після одруження змінено на [PERSON] (а.с. 5). За період шлюбних відносин у сторін народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківській області 20.07.2006, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадського стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківській області 03.12.2002, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Залуквянської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області 06.02.2013 відповідно (а.с. 13-15). Суд враховує, що інститут шлюбу в Україні ґрунтується на принципах добровільності, рівності прав та взаємної поваги подружжя. Саме добровільність є одним із ключових аспектів сімейного життя. Як передбачено статею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з частини 2 статті 114 СК України, якщо один з подружжя не згоден на розірвання шлюбу, а другий наполягає на цьому, суд зобов`язаний вжити заходів для примирення подружжя. У справі суд надавав сторонам строк для примирення, однак він не привів до відновлення шлюбних стосунків. Так, судом встановлено, що подружжя фактично не веде спільного господарства, проживає окремо, шлюбні стосунки припинено, конфлікти не вичерпані, а позивачка чітко, послідовно й усвідомлено наполягає на розірванні шлюбу. Суд визнає це проявом реалізації її права на особисту свободу, в тому числі свободу сімейного життя. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), примус до продовження шлюбних відносин у випадку, коли один з подружжя категорично проти, є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Так, Європейський суд з прав людини наголошував, що небажання особи залишатися у шлюбі є достатньою підставою для його припинення, якщо інше суперечило б повазі до приватного життя. Також ЄСПЛ наголосив, що держава не може змушувати особу підтримувати шлюбні відносини лише тому, що інший з подружжя заперечує, оскільки це суперечить поняттю «особистої автономії», яка охороняється Конвенцією. Беручи до уваги наведену практику ЄСПЛ та положення Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами втратив свою соціальну, правову й емоційну основу, а його подальше існування порушувало б право позивачки на вільне й гідне особисте життя. Той факт, що відповідач не погоджується на розірвання шлюбу, не може бути сам по собі підставою для відмови у задоволенні позову. Законодавство України, як і практика ЄСПЛ, виходить з пріоритету особистої волі у питаннях сімейного життя. Таким чином, суд вважає, що між сторонами відсутні шлюбні відносини, спільне життя фактично припинено, спроба примирення не була успішною, одна зі сторін чітко висловлює небажання продовжувати шлюб, а отже є всі правові підстави для задоволення позову. Розглядаючи спір, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, з відповіда на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Outcome: approved