Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

І.Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася із позовом до Приватного підприємства «Інтекст» про встановлення факту припинення трудових відносин. Позовна заява обґрунтована тим, що 16 листопада 2018 року заявниця [PERSON] прийнята на посаду швачки ПП «Інтекст», наказ №258-к від 15.11.2018 року. Факт роботи підтверджується записами трудової книжки [NUMBER] та індивідуальними відомостями про застраховану особу виданими Пенсійним фондом України за формою ОК-5. Трудовий договір укладено на невизначений строк. Трудова книжка заявниці на даний час знаходиться у ПП «Інтекст». Відповідно до довідки ПП «Інтекст» №1-045 від 09.04.2021 року [PERSON] з 04.10.2019 року знаходиться у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно наказу №107-В від 03.10.2019 року. Більше до виконання своїх трудових обов`язків в ПП «Інтекст» вона не приступала. [INFO] позивач народила дочку [PERSON] та виникла необхідність оформити декретну відпустку або ж звільнитися взагалі з роботи. Однак на неодноразові звернення до керівництва ПП «Інтекст» отримувала відмови з невідомих причин. На телефонні дзвінки керівник не став відповідати. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наявна інформація про ПП «Інтекст», дане приватне підприємство не перебуває в стані припинення та не визнане банкрутом. Заявниця звернулася із письмовою заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, однак лист повернувся на адресу заявниці з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою. Заявниці на даний час необхідно оформити допомогу при народженні дитини, однак оскільки вона перебуває у трудових відносинах, таку допомогу неможливо оформити. Тому заявниця вимушена звернутися до суду з заявою про встановлення факту припинення трудових відносин між нею та ПП «Інтекст». У зв`язку із вказаними обставинами позивач просить встановити факт припинення трудових відносин між нею [PERSON] та приватним підприємством «Інтекст» з 25.06.2024 року відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням. ІІ. Клопотання, процесуальні дії у справі. 03 вересня 2024 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі. 10 лютого 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився; представник позивача адвокат Оніщук М.А. письмовою заявою позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просить задовольнити та розглянути справу без її присутності та присутності позивача. Представник відповідача приватного підприємства «Інтекст» в судове засідання не з`явився. Судові повістки були надіслані за юридично зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем знаходження даного підприємства (м.Балта Балтського району Одеської області, 66101). Як вбачається із повідомлень про отримання рекомендованого поштового відправлення, яким відповідачу надсилались судові повістки (поштові відправлення №0610249330976, №0610220405691, №0610246422390), адресат відсутній за зареєстрованим місцем знаходження. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місце знаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. На підставі вказаного положення ЦПК України суд приходить до висновку, що відповідач, належним чином та своєчасно сповіщений про час та місце судового засідання. Зі згоди позивача, що викладена у позовній заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] , заповненої з 16 листопада 2018 року [PERSON] , встановлено, що 16.11.2018 року вона була прийнята на посаду швачки в ПП «Інтекст» (наказ №258К від 15.11.2018р.). Згідно до довідки виданої ПП «Інтекст» від 09 квітня 2021 року №1-04 [PERSON] прийнята в ПП «Інтекст» 16.11.2018р. за №258-К від 15.11.2018р. на посаду швачка. З 04.10.2019р. знаходиться у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно з наказу №107-В від 03.10.2019р. Як вбачається з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5, форма ОК-7) індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] мала страхування. У відомості страхувальників застрахованої особи вказується і ПП «Інтекст». Звітні роки 2018-2019 рр. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серія [NUMBER] виданого 13 березня 2024 року, [PERSON] народилася [INFO] . Батьками її вказані [PERSON] та [PERSON] . Позивачем [PERSON] було надіслано заяву до ПП «Інтекст» у якій вона просить звільнити її з посади швачки ПП «Інтекст» на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 25.06.2024 року. Однак із довідки про причини повернення/отримання адресат відсутній за зареєстрованим місцем знаходження. Як вбачається з запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України згідно наявної інформації про ПП «Інтекст», дане приватне підприємство не перебуває в стані припинення та не визнане банкрутом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін ( ч. 1 ст. 21 КЗпП України). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Заявниця посилається на те, що встановлення факту припинення трудових відносин необхідно для оформлення декретної відпустки та подальшого працевлаштування за новим місцем роботи. У відповідності до ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. У статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2ст. 5 ЦПК України), - про це йдеться в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 233/2529/18 Верховний Суд встановивши, що відповідач ні після отримання заяви позивача про розірвання трудового договору, ні після відкриття провадження у справі, не вчинив жодних дій спрямованих на розірвання трудового договору, дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 5ЦПК України та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Таким чином, неможливість заявника реалізувати своє право на припинення трудового договору у визначеному законодавством порядку є порушенням її права на працю, а заявлені вимоги по встановлення факту припинення трудових правовідносин з ПП «Інтекст» з 25.06.2024 року за власним бажанням на підставі ч.1. ст. 38 КЗпП України суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved