Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

24.09.2024 представник позивача [PERSON] - адвокат Чліянц А.А. звернулась до суду з позовом до Територіальної громади в особі Львівської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в поряду спадкування за законом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, представник позивача посилалась на наступні обставини. [INFO] помер [PERSON] (батько позивача). Після його смерті залишилося спадкове майно: частина квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 31.12.1993р., яке було видано відділом приватизації житла Львівської міської адміністрації за №12407. Відповідно до довідки ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 22.05.2024р. згідно інвентаризаційних матеріалів квартира [ADDRESS] зареєстрована за: [PERSON] та [PERSON] . Згідно із інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.05.2024р. квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину фактично прийняла, але не оформила своїх спадкових прав його дружина (мати позивача) [PERSON] , оскільки згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [INFO] померла [PERSON] (мати позивача). Після її смерті залишилося спадкове майно: квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. У [PERSON] та [PERSON] за час їх спільного проживання однією сім`єю народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (З їх свідоцтв про народження також вбачається різні варіації написання прізвища : [PERSON] ). Їхні діти померли. [PERSON] (прізвище змінено у зв`язку з одруженням) померла [INFO] , [PERSON] помер [INFO] . Таким чином, єдиним спадкоємцем до майна покійної [PERSON] є [PERSON] . 20 липня 2004 р. [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] до Третьої Львівської державної нотаріальної контори. На підставі його заяви нотаріусом 20.07.2004 було заведено спадкову справу №610/2004. Листом від 09 лютого 2023 року роз`яснено, що отримати свідоцтво про право на спадщину на частину, яка належала [PERSON] , не можливо, оскільки не можливо встановити родинні відносини між ним та [PERSON] , так як при здійсненні пошуку нотаріусом у базі державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб між [PERSON] та [PERSON] така інформація відсутня. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.11.2005р. по справі №2-6526/2005 було встановлено факт, що батьками [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , який помер та [PERSON] , [INFO] . Відсутність у батьків позивача оригіналу свідоцтва про укладення між ними шлюбу та розбіжності у прізвищах та імені [PERSON] (батька) існує через переоформлення документів після переселення з Польщі у 1945 році, яке підтверджується архівною довідкою державного архіву Львівської області від 17.02.2016р., 03.06.2005р. та від 22.05.2002р. Згідно висновку експерта №15833 від 02 лютого 2023р. зазначено, що прізвища [PERSON] і Левуш лінгвістично ідентичні, оскільки становлять фонетичні варіанти того самого прізвища. Позивачем було подано заяву до суду про встановлення факту, а саме: що [PERSON] , яка померла [INFO] була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Проте, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.05.2023р. заяву було залишено без розгляду на підставі ч.6 ст. 294 ЦПК України, оскільки суд вирішив, що під час розгляду заяви про встановлення юридичного факту у порядку окремого провадження виник спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження. Згідна листа нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори від 14.03.2024р. зазначено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно встановити родинні стосунки між [PERSON] та [PERSON] , але оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.05.2023р. заяву [PERSON] було залишено без розгляду, нотаріус рекомендує звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Тому для захисту своїх законних прав позивача його представником і подано даний позов. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 27.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с.40). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 28.10.2024 витребувано у Третьої львівської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.47). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.107). В судове засідання представник відповідача Територіальної громади в особі Львівської міської ради Р.Кадикало не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, при вирішенні справи поклалась на розсуд суду (а.с.115). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Чліянц А.А. надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили позовні вимоги задовольнити, не заперечили щодо подальшого розгляду справи у відсутність представника відповідача. В судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які під присягою повідомили суду, що їм відомо, що померла [PERSON] та померлий [PERSON] дійсно проживали однією сім`єю. В них народилось троє дітей. Свідок [PERSON] являється донькою [PERSON] (позивача), а відтак являється онукою померлих, і їй відомо про ці факти. Свідок [PERSON] являється двоюрідною сестрою [PERSON] (позивача) та свідок [PERSON] , яка являється племінницею позивача надали покази, аналогічні показам [PERSON] , повідомили, що їм відомого, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, висловили свою думку щодо права власності в порядку спадкування на майно, яке належало померлим [PERSON] та [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копію свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 26.01.1995р., актовий запис №2275 (а.с.9). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копію свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 18.02.2004р., виданого Львівським обласним управлінням юстиції, актовий запис №1247 (а.с.8). Після смерті [PERSON] , та [PERSON] до складу спадкового майна увійшла квартира [ADDRESS] , яка згідно Свідоцтва про право власності № [NUMBER] виданого Львівською міською адміністрацією 31.12.1993р., належала праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.10), та підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (аркуш спадкової справи 66). Так, як не збереглося жодних документів щодо укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , то [PERSON] мала право на спадкування після смерті [PERSON] на підставі ст. 1264 ЦК України, оскільки вони проживали як подружжя , зокрема також і на момент смерті [PERSON] . Відповідно до довідки виданої ЛКП «Північне 411» 19.07.2004р. №892 (оригінал якої знаходиться в спадковій справі після смерті [PERSON] ) [PERSON] з 04.10.1993р. по день смерті - [INFO] та [PERSON] з 04.10.1993 р. по день смерті проживали та були прописані за адресою [ADDRESS] . (а.с.30). У [PERSON] та [PERSON] за час їх спільного проживання однією сім`єю народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.14,32, 35). З їх свідоцтв про народження також вбачається різні варіації написання прізвища: [PERSON] . Згідно висновку експерта №15833 від 02 лютого 2023р. зазначено, що прізвища [PERSON] і [PERSON] лінгвістично ідентичні, оскільки становлять фонетичні варіанти того самого прізвища (а.с.15-17). Іхні діти померли. [PERSON] (а.с.33) померла [INFO] , [PERSON] помер [INFO] . Таким чином, єдиним спадкоємцем до майна покійної [PERSON] є [PERSON] (а.с.34,36). Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2004 р. [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] до Третьої Львівської державної нотаріальної контори. На підставі його заяви нотаріусом було заведено спадкову справу №610/2004. Листом від 09 лютого 2023 року роз`яснено, що отримати свідоцтво про право на спадщину на частину, яка належала [PERSON] , не можливо, оскільки не можливо встановити родинні відносини між ним та [PERSON] , так як при здійсненні пошуку нотаріусом у базі державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб між [PERSON] та [PERSON] така інформація відсутня. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.11.2005р. по справі №2-6526/2005 було встановлено факт, що батьками [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , який помер та [PERSON] , [INFO] (а.с.25). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відсутність оригіналу свідоцтва про укладення між ними шлюбу та розбіжності у прізвищах та імені батька існує через переоформлення документів після переселення з Польщі у 1945 році, яке підтверджується архівною довідкою державного архіву Львівської області від 17.02.2016р., 03.06.2005р. та від 22.05.2002р. (а.с.22-24). Тобто, у різних документах містилися різні варіації прізвищ моїх батьків : [PERSON] та [PERSON] . Згідно висновку експерта №15833 від 02 лютого 2023р. зазначено, що прізвища [PERSON] і [PERSON] лінгвістично ідентичні, оскільки становлять фонетичні варіанти того самого прізвища (а.с.15-19). Позивачем було подано заяву до суду про встановлення факту, а саме: що [PERSON] , яка померла [INFO] була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.05.2023р. заяву було залишено без розгляду на підставі ч.6 ст. 294 ЦПК України (а.с.26). Згідна листа нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори від 14.03.2024р. вбачається, що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно встановити родинні стосунки між [PERSON] та [PERSON] , та звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування (а.с.21). 20.07.2004 за заявою [PERSON] державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальною контори відкрито спадкову справу №610/2004. Згідно даної спадкової справи вбачається, що інші спадкоємці [PERSON] , [PERSON] , відмовились від належної їм частки спадкового майна в користь сина померлої ( [PERSON] ) - [PERSON] (аркуш спадкової справи 59-60 зворот). Відтак позивач [PERSON] являється єдиним спадкоємцем хто заявив про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (аркуш спадкової справи 57). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.. 1218 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю моєї матері [PERSON] та [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини має значення для належного оформлення права на спадщину та одержання свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] з 04.10.1993р. по день смерті - [INFO] та [PERSON] з 04.10.1993 р. по день смерті проживали за адресою [ADDRESS] . (а.с.30). Цей факт був підтверджений і показами свідками в судовому засіданні. Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовляє в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Аналогічного за змістом правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 61-11210св19 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справ і№ 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18;, 16 вересня 2020р. у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19). 14 листопада 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 450/3887/19, провадження № 61-2336св22 (ЄДРСРУ № 107354529) досліджував питання щодо визначення відповідачів у справі про визнання права власності в порядку спадкування. Так, в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: "у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) та ін. Аналогічна правова позиція викладена 19 січня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 280/4/18, провадження № 61-403св19 (ЄДРСРУ № 102765474). Згідно зі ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зазначено, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чиним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст.1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути що найменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] був встановлений в судовому засіданні на підставі показів свідків та підтверджений письмовими доказами. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.ст.76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом норми статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки частки в праві спільної сумісної власності померлих не визначені, листом приватного нотаріуса позивачу було роз`яснено його право звернутися до суду із вимогою про визначення частки в квартирі за померлою. Однак, відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України, здатність мати відповідні права (правоздатність), припинилася у зв`язку зі смертю, і законом не передбачено захисту права померлої особи, якщо вона за життя не зверталася з вимогами про захист порушеного права. У разі виникнення спору, належним способом захисту спадкових прав є вимога про визнання права власності на майно у порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Відповідно до положень статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно роз`яснень викладених у п.п.2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] , як однією сім`єю, підтверджуються вищенаведеними належними та допустимими письмовими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а саме: архівною довідкою від 17.02.2016р. №Л-4482 (а.с.22), архівною довідкою від 22.05.2002р. №Л-4926-02/5 (а.с.23)., архівною довідкою від 03.06.2005р. №Л-4615-05/4 (а.с.24) та показами свідків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , дійсно проживали однією сім`єю з 01 січня 1989 року по [INFO] . Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки його встановлення необхідно для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті - [PERSON] та [PERSON] . Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч..1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки відповідач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то такий слід залишити за позивачем.

Outcome: approved