Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

27.06.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в обґрунтування якого вказав, що 10.03.2020 року між відповідачем та Акціонерним Товариством «РВС Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Паріс», було підписано Заяву-Договір №0052745 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції Акціонерним Товариством «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви відповідачу було надано споживний кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 20202,02 гривень, строк дії кредиту 12 місяців, процентна ставка 18% річних, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 1% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 5% від суми наданого Кредиту. У день підписання Заяви-Договору №0052745 від 10.03.2020 року відповідач отримав платіжну картку та грошові кошти у сумі 20202,02 гривень. У порушення умов Заяви-Договору, відповідач, свої зобов`язання належним чином не виконує, в результаті чого, станом на 26.06.2024 року заборгованість відповідачки за Заявою-Договором №0052745 від 10.03.2020 року складає 28798,74 грн., з яких 13 911,57 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 1 920,01 гривень - заборгованість за процентами; 11 785,68 гривень - заборгованість за комісією; 0,00 гривень. - заборгованість за штрафними санкціями (пеня); 204,29 гривень 3% річних за користування грошовими коштами за період 26.11.2021 року по 23.02.2022 року; 977,19 гривень - інфляційних втрат за період 26.11.2021 року по 23.02.2022 року. Через відмову відповідачки в позасудовому порядку відшкодувати вказану заборгованість, позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом, у якому просить стягнути заборгованість, та судовий збір, сплачений при подачі позову. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між [PERSON] та АТ «РВС Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Паріс», було підписано Заяву-Договір №0052745 від 10.03.2020 року про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), за умовами Заяви відповідачу було надано споживний кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 20202,02 гривень, строк дії кредиту 12 місяців, процентна ставка, % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 1% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 5% від суми наданого Кредиту. У день підписання заяви-договору №0052745 від 10.03.2020 року, відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору. Факт отримання [PERSON] кредитних коштів за договором 0052745 від 10.03.2020 року підтверджується меморіальними ордерами №7500, №7501 від 10.03.2020. 26.11.2021 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» був укладений договір про відступлення права вимоги №26/11/2021-1, відповідно до умов якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами зазначеними в додатку №1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками. Права вимоги за кредитним договором вважаються відступленими з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до додатку №1 до договору №26/11/2021-1від 26.11.2021 року про відступлення прав вимоги, ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» від АТ «РВС Банк» перейшло право вимоги за договором №0052745 від 10.03.2020 року, укладеним з відповідачем. 26.11.2021 року ТОВ «ФК «Паріс» направило на адресу відповідача вимогу про погашення заборгованості. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно пункту 1 частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 Цивільного кодексу України). Статтями 610 та 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, що включає у себе його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із досліджених судом доказів видно, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу стягнення заборгованості за договором про надання банківської послуги. Перевіривши докази укладення кредитного договору, його умови, суд приходить до висновку, що факт укладення вищевказаного кредитного договору знаходить своє підтвердження, факт відступлення прав вимоги до відповідача на користь позивача також підтверджено належними доказами. Надаючи оцінку складовим заборгованості які наведено позивачем, суд приходить до висновку що з відповідача підлягає стягнення 13911.57 грн. тіла кредиту та 1920,01 грн. відсотків за користування кредитними коштами. Вирішуючи спір в частині стягнення комісії суд виходить із наступного. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215\~ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного\~Суду України\~від 10\~листопада 2011\~року №\~15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42\~Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42\~Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42\~Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно з частиною 3 статті 13\~ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3\~ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною першою, другою статті 228\~ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228\~ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення кредитного договору укладеного між сторонами про сплату комісії за супроводження кредиту є нікчемними в силу ст. 228 ЦК України, а тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії в сумі 11785,68 грн. слід відмовити. Враховуючи вищевикладені висновки суду щодо позовної вимоги в частині стягнення комісії, наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦПК має бути скориговано виходячи із суми заборгованості яка береться за основу розрахунку 15831,58 грн. Таким чином за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022 року сума інфляційних втрат становить 560,17 грн. (15831,58 х 1,03538325 -15831,58=560,17 грн.), а сума 3% річних становить 117,11грн (15831,58х3х90:365:100= 117,11 грн. Таким чином з відповідача на користь відповідача підлягає стягненню 16508,86 грн. з яких 13911,57грн. тіло кредиту, 1920,01грн. відсотки, 560,17грн. інфляційних втрат та 117,11грн. - 3% річних. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial