Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав стосвно їхніх спільних дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, позивач просить стягнути аліменти на свою користь на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом та до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх сина [PERSON] та доньок [PERSON] та [PERSON] . Починаючи з 2014 року відповідач разом із дітьми не проживає, не спілкується з ними, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не цікавиться їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, не вітає з днем народженням, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток як складову виховання; не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу, не створює умови для отримання дітьми освіти. Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.04.2016 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, щомісячно, починаючи з 14.03.2016 року. Заочним Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує, у зв`язку з чим станом на 16.08.2024 виникла заборгованість у розмірі 269 117,26 грн. Також позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, брати участь у їх вихованні, але відповідач ігнорує такі звернення. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 січня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, витребувано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей. Розгляд справи відкладено на 03 березня 2025 року о 10 годині 30 хвилин. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду по суті на 31.03.2025. 31.03.2025 розгляд справи відкладено на 30.04.2025 для виклику свідків. 30.04.2025 розгляд справи відкладено у зв`язку з відсутністю у суду інформації щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Позивач в судовому засіданні підтримала вимоги позову з підстав, що викладені у ньому, просила його задовольнити. Пояснила, що проживають з відповідачем окремо 11 років. Причиною того, що сім`я розпалася, стала поведінка відповідача, який весь час сумісного проживання зловживав алкогольними напоями, влаштовував сварки вдома, ніколи не дбав про родину та дітей, не займався їхнім вихованням, не дбав про розвиток та здоров`я дітей. Відповідач навпаки поводився у сім`ї так, що діти постійно перебували у стресі та страху через його зловживання алкогольними напоями та влаштовування ним сварок при дітях. Також повідомила суду, що під час сумісного проживання займалась вихованням та утриманням дітей сама. Позивач ніде не працював і не намагався влаштуватись на роботу чи отримати разовий підробіток. Позивачку матеріально підтримувала її мама, а коли найменшій дитині виповнилось 6 місяців, позивач пішла працювати в поле. Брат позивачки привозив малу доньку до неї в поле для годування в перервах між роботою і так виживали. Позивач також працювала на двох роботах: вдень у лісництві, а вночі в магазині. Під час перебування на роботі в нічний час вимушено залишала дітей під наглядом відповідача. Щоразу, повертаючись з нічної роботи вдома знаходила позивача, який спав п`яний, а діти робили що хотіли самі, були не доглянуті і мали доступ до всього, до чого забажають, в тому числі і до небезпечних предметів та об`єктів (сірники, газ електрика, вода тощо). Також відповідач міг залишити дітей самих вдома і піти до друзів випивати. Відповідач не реагував на зауваження та заборони щодо залишення дітей без нагляду. Більше того він «накурював» житло, коли залишався з ними наодинці, не годував їх і не доглядав, в приміщенні валялись пляшки. Для нього було звичною справою вчиняти сварки кидатись в бійку при дітях. Позивач від виснаження на роботі не могла чинити супротив фізичному насильству, діти це бачили і плакали. В подальшому старший син (на той час йому було близько 6 років) як тільки бачив батька що повертається додому напідпитку (а так було завжди), брав позивачку за руку і намагався вивести її з помешкання кудись, бо розумів чим такі події закінчуються. Середня донька як тільки бачила відповідача починала сильно плакати. Молодша донька була дуже маленька і нічого ще не розуміла. Відповідач завжди кричав: «Задовбали твої діти і їхні крики, вони твої от сама їх і заспокоюй, займайся ними». Він завжди кричав і поводився агресивно. Оскільки таке життя негативно відображалось на психологічному стані дітей, позивач разом з ними почала проживати окремо від відповідача. Протягом 11 років їхнього проживання окремо відповідач не вчиняв будь-яких дій для налагодження контакту з дітьми, не піклувався про них, не намагався зустрітись чи чимось допомогти. Навпаки, під час випадкових зустрічей з дітьми він робить вигляд, що їх не знає. Він постійно в стані алкогольного сп`яніння, веде аморальний та недбалий спосіб життя. Діти підросли, соромляться такого батька. Ніколи не називали його батьком, а зараз говорять, що не вважають його батьком та не хочуть щоб ця людина була їхнім батьком. Відповідач, не виконуючи батьківські обов`язки, лише створює перешкоди для тих оздоровчих та відпочинкових заходів які влаштовує для дітей позивачка. Він кілька разів не з`являвся на прохання голови сільської ради та позивачки задля оформлення прописки дітей, не з`являвся до нотаріуса для надання дозволу на виїзд закордон. В подальшому такі дії будуть шкодити дітям під час вступу до навчальних закладів тощо. На запитання суду позивач пояснила, що відповідачу добре відоме місце проживання дітей та навчального закладу, який вони відвідують. Він проживає на відстані 3 км від помешкання позивача та 500 м від школи. Більше того, тітка відповідача працює в школі, де навчаються діти. Вона постійно говорить відповідачу прийти хоч на якийсь захід до дітей, бо ж такі гарні і хороші у нього діти. На такі пропозиції відповідач завжди відповідає, що діти йому не потрібні і він їх знати не хоче. З інформації від знайомих і друзів позивачці відомо, що відповідач всім говорить, що ці діти лише створюють йому проблеми і не дають спокійно жити, краще б їх не було. Також на запитання суду позивач повідомила, що ніколи не перешкоджала відповідачу у зустрічах з дітьми, навпаки завжди створювала умови для його повного доступу до дітей, пропонувала прийти привітати з днем народження або просто зустрітись. Проте відповідач ніколи не цікавився дітьми. Ніколи не відповідав позитивно на такі її пропозиції і ніколи не висловлював бажання зустрічей з дітьми. Позивач вважає, що відповідач мав достатньо часу змінити своє ставлення до дітей і бути їм справжнім батьком, але він ніяких дій для цього ніколи не вчиняв навпаки на всі пропозиції щодо вказаного заперечував і висловлював своє небажання. Поки діти були менші, тоді вони ще іноді цікавились чому їхній батько так до них ставиться. Зараз, коли діти подорослішали, вони категорично проти того, щоб відповідач був у їхньому житті і соромляться його перед однолітками, особливо коли зустрічають його в стані сп`яніння чи коли він на вулиці їх навіть не впізнає і проходить мимо. Старші діти і самі намагаються його обійти і не наближатись через його зовнішній вигляд та запах. Найменша дитина взагалі не знає відповідача, в тому числі як батька. Позивач вважає, що перебування відповідача у статусі батька її дітей негативно впливає на їхнє самоусвідомлення та психологічний стан. Також вважає, що його жебрацький та відлюдницький стиль життя очевидно свідчить про те, що в подальшому він, користуючись своїм батьківством, буде вимагати від дітей утримання. Позивач вважає, що поведінка відповідача є свідомою, її змінити неможливо. Навпаки з часом його стиль життя погіршується, він за пляшку годує та чистить у поросят і живе коли в чиємусь сараї, коли в якійсь хижі. На запитання суду позивач повідомила, що діти знають про те, що вона ініціювала цю судову справу та підтримують її вибір, говорять, що давно треба було це вчинити, оскільки вони дуже соромляться його і боляче реагують на «піддьоргування» однолітків за такого батька. Також на запитання суду позивач повідомила, що діти стали веселі, грайливі, більш відкриті та емоційно врівноважені. Раніше вони завжди ховались у своїй кімнаті та були пригнічені, налякані. Крім цього, позивач повідомила, що два роки перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, який став справжнім турботливим та дбайливим батьком для її дітей. Дітки відповідають йому взаємністю, поважають та полюбили його, вважають своїм татом. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити. Зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав сприяє покращенню життя та дотриманню якнайкращих інтересів дітей, оскільки відповідач своєю поведінкою протягом більше 10 років довів свідоме нехтування своїми обов`язками стосовно дітей та неодноразово висловив своє бажання не бути батьком для них. Вважає наявними правові підстави для задоволення позову. Уточнив вимоги резолютивної частини позовної заяви стосовно допущеної описки в п. 3 та просив позов задовольнити. Додав, що у разі незгоди з таким рішенням відповідач має право у встановленому законом порядку ініціювати поновлення батьківських прав. Не заперечує проти ухвалення судом заочного судового рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився вдруге, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Водночас надіслана судом на адресу відповідача кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав. Представники третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області Небрат Н.В., Гонзелінська В.М. у судовому засіданні висловила свою думку про обгрунтованість вимог позову та наявність підстав для їх задоволення з посиланням на наданий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно спільних з позивачкою дітей. Також повідомила, що поведінка відповідача у житті та побуті дійсно свідчить про його аморальний та бродяжний, зубожілий спосіб життя. Свідченням та черговим підтвердженням цього вказала його поведінку під час виїзду служби за місцем його проживання з метою опитування. Відповідача запрошували на зустрічі, він не приходив. Під час виїзду до того підсобного приміщення, де він мешкає, нарешті вдалося його побачити. Він документи не надав, тікав, ховався. Під час наступного виїзду, коли його знайшли, тоді він не визнавав, що це він. Відповідав зневажливо, закривав двері сараю, у якому тимчасово мешкає. Кричав: «Відчепіться, не чіпайте мене». Представник Органу зазначила, що він розумів чому до нього прийшли і без сумніву підписав відмову від своїх дітей. Зовнішній вигляд відповідача був дуже неохайний, комірчина без мінімальних санітарно-гігієнічних умов. Щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав покладалась на висновок суду. При цьому зазначила, що відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує. Не змогла повідомити суду про зміну атмосфери у сім`ї позивачки з часу її окремого проживання від відповідача, оскільки Служба почала займатись питанням цієї сім`ї лише після зобов`язання суду про надання висновку і сферою дослідження було виконання відповідачем батьківських обов`язків. За наслідками вказаного встановили, що всі діти потребують лікування, відповідачу байдуже, грошей він не надає. Діти батька не знають. Вони його соромляться та намагаються при зустрічі пройти мимо. Відповідач не відчуває відповідальності за своїх дітей і того, що він є батьком. Додав, що оскільки відповідач тривалий час не займається питаннями дітей та не бере участь у їхньому вихованні, під час зустрічей не впізнає та не вітається, тому наявні підстави для задоволення позову. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , вказала, що є старшою сестрою та знає позивачку з народження, потім проживали поруч товаришували та допомагали одна одній. Свідок повідомила суду, що бувала в помешкання позивачки близько 4 разів на тиждень. Разом святкували родинні події та ходили одна до одної в гості. Життя позивачки з відповідачем охарактеризувала так: «Він пив, бив, не допомагав з дітьми. На дітей кричав, постійне психологічне насильство, міг також стукнути дітей по спині чи інших частинах тіла. Це вона бачила неодноразово і часто заступалась за дітей. Діти батька знати і бачити не хочуть. Навіть говорити про нього не хочуть. Коли були менші, то іноді запитували чому в інших дітей є тато, а їхній з ними навіть на вулиці не вітається. А зараз взагалі не визнають і не хочуть, щоб цей чоловік був їхнім батьком. На запитання суду повідомила, що не має неприязних стосунків з відповідачем та не має підстав його обмовляти. Повідомлена нею інформація відома кожному, хто знає цю сім`ю. Відповідач постійно на вулиці «запухший», брудний, погано пахне, очевидно, що він п`є. Додала що відповідач по натурі дуже агресивний. Ніколи його не бачила, щоб він був не на підпитку. Про дітей ніколи не згадував і ніколи не піклувався, хоча йому часто пропонувала і позивач, і інші родичі. Він знає, де проживають та навчаються діти, але ніколи не шукав зустрічей з ними. Відповідач всім казав, що діти йому не потрібні. На теперішній час її сестра одружена з іншим чоловіком, який створив нормальну атмосферу у сім`ї, діти його люблять, стали веселі і щасливі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , повідомила, що є хрещеною найменшої дитини позивачки і вони знайомі з віку 14 років. Сім`я позивачки постійно у неї на виду, вони мешкали раніше поруч. Останні 3 роки свідок проживає у м. Фастів, але мають постійний зв`язок з позивачкою. Причиною того, що позивач проживає з дітьми окремо від відповідача свідок назвала надмірне та постійне вживання відповідачем спиртних напоїв. Їй відомо, що тривалий час позивач не проживає з відповідачем, бо він не працював, бродив і вів аморальний спосіб життя. Позивач скаржилась на таку його поведінку, але і без її скарг все було видно. Діти, коли були менші, скаржились, що батько ніколи їм не телефонує, не спілкується, не бачиться з ними. Вони це повідомляли як шокуючу для них обставину, а не як образу. Вони не усвідомлювали як батько так може. Найменша донька нічого не каже, бо вона його не знає як батька. Також свідок повідомила, що позивач на теперішній час перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, який їй допомагає, в тому числі і з дітьми, одягає їх, водить до школи (бачила особисто) На запитання суду свідок повідомила, що позивач не забороняє відповідачу бачити дітей. Вони раніше проживали в одному селі останній час переїхали до іншого, але діти продовжують ходити до школи в попередньому селі. Школа знаходиться біля місця помешкання відповідача. Якби він хотів, то міг би реалізувати своє бажання і побачитись з дітьми. Вважає, що відповідачу заважає лише його спосіб життя та алкоголь. Опитаний у судовому засіданні син сторін у справі [PERSON] , [INFO] , повідомив суду, що він знає візуального свого батька і зможе його впізнати, однак тривалий час з ним не бачився і не спілкувався. За останні 10 років пам`ятає лише пору коротких розмов під час зустрічей, на які мама запрошувала батька до сільського голови чи нотаріуса задля оформлення певних документів. Всі його слова були: «А! це ти? Я тебе й не бачив». Одного разу при ньому і сестрі батька сказав, що краще б не мав дітей взагалі, бо вони для нього лише проблеми. Також [PERSON] сказав, що соромиться способу життя батька. Зі спільного з ним життя пам`ятає лише постійні сварки та побої. Для нього той період був дуже тяжким. Він нізащо не хоче, щоб цей чоловік колись повернувся у його життя, оскільки він не знає його як батька, він ніколи з ним не спілкувався, не питав і не дбав про його потреби. Зараз він добре живе з мамою, яка все йому дала і у всьому допомагає та підтримує. У них гарне та облаштоване помешкання і вони живуть щасливо. В той період, коли відповідач проживав разом ними, йому було тяжко і страшно. Відповідач для нього чужа людина. Опитана у судовому засіданні донька сторін у справі [PERSON] , [INFO] , повідомила суду, що нічого не знає і не пам`ятає про свого батька, оскільки його ніколи не було в її житті і мама пішла від нього, коли вона була зовсім мала (близько 3 років). Про батька згадує лише як він усе у неї забирав. Забирав їжу, яку купила мама, все з`їдав і їй казав, щоб вона попила води, якщо голодна. Більше нічого не пам`ятає і повідомити не може. За все життя лише кілька разів мала коротку розмову з батьком під час очікування своєї черги до нотаріуса. Ця розмова тривала кілька фраз/слів, які були їй неприємні, оскільки відповідач зневажливо про них говорив. Сказав, що краще б їх не було взагалі, бо вони для нього проблеми. Також зазначила, що ніколи не мріяла і не хотіла, щоб цей чоловік був її батьком. Не вважає його батьком. Соромиться його способу життя. Цей чоловік їй неприємний. Суд створив учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та копій позовної заяви з доданими до неї документами, а також надав строк для подачі відзиву, заперечень, пояснень. Крім того, суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18 зазначив, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається\~належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 виклав правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Зважаючи на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, у встановлений судом строк відповідач не подав до суду письмовий відзив на позов, суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини 8 статті 178 ЦПК України. Згідно зі ст. 280 ЦПК України,\~суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність передбачених ст. 280 ЦПК України умов для цього, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши присутніх у судовому засіданні учасників справи, свідків, з`ясувавши обставини, які мають значення для вирішення справи, дослідивши докази, якими обґрунтовуються вимоги заяви, перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини суд встановив таке. Позивач та відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому Виконкомом Фастівецької сільської ради Фастівського району Київської області 17 січня 2009 року, актовий запис № 1. Вказана обставина підтверджується відомостями свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 33). Шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2017 року у справі № 381/190/17 (а.с. 39-40). Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать відомості свідоцтв про народження серії [NUMBER] (а.с. 34), серії [NUMBER] (а.с. 35) та серії [NUMBER] (а.с. 36). Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2016 року від з [PERSON] [INFO] , стягнуто аліменти на користь позивача [PERSON] , [INFO] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, щомісячно, починаючи з 14.03.2016 року (а.с.37-38). Згідно з відомостями розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , наданого Фастівським ВДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), станом на 16.08.2024 заборгованість по аліментах складає 269117,26 грн. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , зареєстрованого Фастівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) [PERSON] , [INFO] , 24.06.2023 року уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] . Її прізвище після одруження зазначене як « [PERSON] » (а.с.41). Згідно з довідкою про фактичне місце проживання № 04.3.25/352 від 26.11.2024, виданою Фастівською міською радою Київської області, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживає її чоловік [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.11). Згідно з відомостями довідки № 02-07/111 від 18.11.2024, виданої Фастівецькою гімназією Фастівської міської ради Київської області, [PERSON] самостійно опікується навчанням і вихованням своїх неповнолітніх дітей ? учнів Фастівецької гімназії. Батько неповнолітніх дітей [PERSON] участь у вихованні та навчанні не бере, контактів з класним керівником та адміністрацією Фастівецької гімназії не підтримує (а.с.47). Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради від 17.02.2023, врахувавши рішення комісії з питань захисту прав дитини, протокол №1 від 28.01.2025, Служба вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей, позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Нормативно-правове обґрунтування. \~\~Відповідно до частини першої\~статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. \~Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). \~відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я,\~ дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Відповідно до частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини восьмої\~статті 7 СК України,\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно\~зі статтею 141 СК України,\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України\~передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами 2 та 4\~статті 155 СК України,\~батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1\~статті 164 СК України, зокрема, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до\~ст. 166 СК України,\~особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття, це встановлене та гарантоване\~Конституцією України\~та\~Сімейним кодексом України. Відповідно до\~ст. 180 СК України,\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною третьою\~статті 166 СК України,\~при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 3\~ст. 181 СК України,\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. У цій справі спір стосується питання позбавлення відповідача батьківських прав. Суд враховує, що позбавлення особи батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з іншого ? заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Першочергово суд бере до уваги, що взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., наприклад, пункт 143 рішення Європейського Суду з прав людини (далі ? ЄСПЛ) від 14 березня 2017 року у справі «KB та інші проти Хорватії», заява № 36216/13). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (див., наприклад, пункт 48 рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії, заява № 52557/14). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Водночас суд зауважує, що втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Підстави для позбавлення батьківських прав, що закріплені у статті 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. Тлумачення пункту 2 частини 1\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені\~статтею 166 СК України. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначає пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей та/або забезпечення здобуття ними повної загальної середньої освіти, також вказала на відсутність з боку відповідача матеріальної допомоги на утримання дітей, не забезпечення ним ні першочергових необхідних потреб дітей, ні вирішення будь-яких питань, що стосуються життя дітей. З огляду на вказане суд вважає беззаперечним у цій справі те, що втручання у право відповідача має законні підстави. Також суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції. Визначаючи чи є захід щодо втручання у право відповідача необхідним в демократичному суспільстві, суд, беручи до уваги обставини справи у цілому, розглядає також підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до\~\~пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах\~(пункт 53 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці вказує, що оцінюючи те, чи був оскаржуваний захід «необхідним у демократичному суспільстві», суд має розглянути, чи у світлі справи в цілому причини, наведені для виправдання оскаржуваного заходу, були «відповідними та достатніми» для цілей статті 8 Конвенції. З цією метою Суд повинен з`ясувати, чи національні суди провели поглиблений аналіз усієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема факторів фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, і здійснили збалансовану та обґрунтовану оцінку відповідних інтересів кожної особи, постійно піклуючись про те, яке рішення було б найкращим для дитини. Суд також повинен буде визначити, чи процес ухвалення рішення, розглядаючи його в цілому, був справедливим і забезпечив заявниці необхідний захист її інтересів, гарантований\~\~статтею 8 Конвенції (див. пункт 47 рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Суд підкреслює, що у спірних правовідносинах на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини). Важливо, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування положень статі 8 Конвенції в поєднанні із статтею 164 СК стосовно того, що врахував суд першої інстанції під час вирішення спору відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК. Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер (постанова Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 756/6112/18). Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18). Верховний Суд у постанові від 29.09.2021 року у справ № 459/3411/18 зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на вказане за результатами розгляду цієї справи суд дійшов таких висновків. У цій справі суд встановив, що відповідач не відповідає вимогам, необхідним для виховання дітей, він своїми свідомими та регулярними діями заподіював шкоду своїм дітям, не дбав про них, його аморальний спосіб життя та морально-етичні переконання становлять загрозу для здоров`я та розвитку дітей, спілкування дітей з відповідачем порушувало права дітей на безпечне дитинство на захист, піклування, виховання. Діти не знають рідного батька, суд встановив відсутність можливості відновити належний зв`язок дітей зі своїм батьком (відповідачем у справі), оскільки останній свідомо протягом 10 років ухиляється від цього за відсутності будь-яких перешкод для цього з боку позивача чи інших сторонніх осіб. Всі діти потребують лікування кожен за своїм діагнозом, однак відповідач байдуже ставиться до цієї обставини та не турбується про здоров`я дітей, не надає коштів на здійснення такого лікування. Більше того, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, суд вважає, що надання батьку-відповідачу можливості відновити контакт зі своїми дітьми не призведе до позитивних наслідків, оскільки ситуація, яка свідчить про відсутність будь-якого спілкування відповідача зі своїми дітьми, є сталою досить тривалий час і з кожним роком погіршується, вказане навпаки може негативно позначитись на благополуччі дітей, які соромлять та бояться свого батька. Суд обґрунтовано вважає відсутньою у спірних правовідносинах можливість відновлення зв`язків між батьком та дітьми, оскільки суд встановив повну й абсолютну свободу доступу відповідача до дітей і його свідоме уникання та небажання цього робити. З огляду на це суд вважає, що така бездіяльність відповідача свідчить про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав і відповідатиме найкращим інтересам дітей. У цих правовідносинах, співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дітей, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде кращим заходом для дітей, ніж зворотне, оскільки таке позбавлення батьківських прав впливає на обставини щодо виховання і розвитку дітей, створює додаткові умов щодо їх безпечного виховання, захисту їх здоров`я, сприяє захисту їх прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для зловживання відповідачем свої правами стосовно дітей, зокрема та невиключно умисне створення ним перепон чи злісне зволікання у здійсненні питань, які потребують його формальної участі як батька під час дозвільних чи інших процедур у всіх сферах життя дітей. Крім цього, суд бере до уваги твердження позивача, що теперішній спосіб життя відповідача, який за все життя дітей ніколи їм не допоміг ні морально, ні матеріально, має заборгованість по аліментах, водночас після досягнення дітьми повноліття матиме реальну можливість вимагати від них утримання. Суд також керується тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу за доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Водночас суд встановив достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його дітей. Окремо суд бере до уваги на те, що, відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд безальтернативно встановив у цій справі, що у взаємовідносинах батька (відповідача) з дітьми наявна стала відсутність між ними будь-якого психо-емоційного зв`язку, спілкування, а також стійке, свідоме та непохитне небажання відповідача відновити та встановити контакт із дітьми, його винне та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, усунення від піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; відсутність бажання до спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надання дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяння засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі; не виявленні інтересу до внутрішнього світу дітей; не створення умов для отримання дітьми освіти. Крім цього, під час розгляду цієї справи суд бере до уваги виявлені та перевірені судом факти вчинення відповідачем домашнього насильства (психологічного, фізичного, матеріального) стосовно дітей та за їхньої присутності (частина четверта\~статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Також суд бере до уваги, що матеріали справи та пояснення учасників справи у судовому засіданні свідчать про те, що відповідачу достовірно відомо про порушення позивачкою процедури позбавлення його батьківських прав стосовно їхніх дітей. Водночас, відповідач будь-якого інтересу до спрямованих до нього вимог позову протягом всього часу розгляду справи у суді не виявив, заперечень щодо суті позовних вимог не подав. Під час опитування його працівниками органу опіки та піклування висловив бажання щодо позбавлення його батьківських прав. На думку суду, така його поведінка свідчить про байдуже ставлення до долі дітей. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 17.02.2023, орган вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей, позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки він належно обґрунтований, у ньому наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. Крім цього, за підсумками розгляду справи суд встановив, що батьківські обов`язки стосовно дитини виконує лише мати. В сім`ї панує доброзичлива атмосфера, діти зростають та розвиваються в любові та повазі, для них створені всі умови для повноцінного розвитку та виховання. Зазначені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання батьком своїх дітей, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, за наявності винної поведінки. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою вагомі правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав ? це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. В цій справі суд достовірно встановив, що у спірних правовідносинах мотиви для позбавлення батьківських прав є доречними і достатніми, рішення про позбавлення батьківських прав здатне забезпечити належний захист дитини з огляду на проведений судом ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, висновок органу опіки грунтується на достатній доказовій базі, батько мав достатні можливості брати участь у вирішенні цього питання. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини того, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, без поважних причин залишив їх без батьківської уваги та турботи, при цьому наявна відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а отже поведінка відповідача стосовно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дітьми та батьком зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідача, позбавлення його батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідача на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. З наведених вище обставин, суд вважає, що у спірних правовідносинах наявні підстави, передбачені пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його дітей і це сприятиме захисту якнайкращих інтересів дітей. Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині вимог. Водночас, суд роз`яснює, що, відповідно до ч. 1 ст. 169 ЦПК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Крім цього, позивач у цьому позові просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом; кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд встановив, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON] . Отже, відповідач має конституційний обов`язок утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття. Також суд встановив, що дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, відповідач проживає окремо. Суд бере до уваги, що аліменти це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини. При визначені розміру аліментів суд також враховує, що, відповідно до\~ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, на користь яких стягуються аліменти, беручи до уваги передбачені ст. 182 СК України обставини, виходячи з принципу розумності та достатності забезпечення належного матеріального утримання дитини, враховуючи відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в утриманні дитини, суд вважає, що визначений позивачем розмір аліментів є помірним для відповідача, забезпечить права дитини на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку і на збереження достойного рівня життя до досягнення дитиною повноліття. З огляду на вказане суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України,\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням\~результату вирішення\~цієї справи з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved