Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

[PERSON] , від імені якого діє адвокат Піцик А. В. звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач у період з 14.12.1993 по 08.11.2002 року був зареєстрованим та проживав за адресою: [ADDRESS] . В цей період позивач разом з іншими фізичними особами (співмешканцями) прийняв участь в приватизації житла та набув у спільну сумісну власність квартиру за вказаною адресою. Право власності на квартиру виникло на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 23.08.1997 року правлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 01.07.1997 року №С-902, яке зареєстроване у КП «Криворізьке БТІ» ДОР» у реєстровій книзі:140П-160-160. В подальшому, на підставі договору про визначення часток (квартири) у спільній сумісній власності, посвідченого державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області Деркач Я.В. від 23.10.2023 року за реєстр. № 1271 частка Заявника у праві спільної сумісної власності квартири визначена/встановлена як (одна четверта) частка. Після визначення частки належного позивачу на праві власності майна (квартири) та маючи бажання на безоплатну передачу зазначеного майна іншій особі, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з метою посвідчення договору дарування та надання в дар [PERSON] належну йому на праві спільної часткової власності частку квартири. У вчиненні нотаріальної дії, а саме у посвідчені договору дарування позивачу було відмовлено, про що винесено відповідну постанову. Підставою для винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії слугувало те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна була встановлена наявність арешту на все нерухоме майно, що належить [PERSON] , який накладений 25.11.2010 року Першою сімферопольською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 24.11.2010 року Прокуратури міста Севастополя та зареєстрованого у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №10534745 (архівна складова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). У зазначеному записі, окрім прізвища, ім`я та по-батькові, відсутня будь-яка інша додаткова інформація для ідентифікації особи, на яку накладено обтяження, а саме, відсутні дані про об`єкт/об`єкти, на який накладено арешт, місце проживання, дату народження або реєстраційний номер облікової картки платника податків, що стало причиною з посиланням на статтю 49 Закону України «Про нотаріат» у відмові заявнику в посвідченні договору дарування. В подальшому, для отримання додаткової інформації стосовного вищезазначеного арешту, адвокатом Піцик А.В. до прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя був направлений адвокатський запит, з прохання надати будь-яку інформацію для ідентифікації фізичної особи стосовно даного запису. Від прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя 17 листопада 2023р. за вих. №27-1062 надійшла відповідь, що згідно з відомостями Єдиного реєстру досудових розслідувань, станом на 16.11.2023 за органами досудового розслідування Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не обліковується кримінальних проваджень, у яких правопорушником значиться [PERSON] , [INFO] . Також, додатково зазначено, що Єдиний реєстр досудових розслідувань функціонує з 20.11.2012 року. Стосовно інформації щодо особи ( [PERSON] ) до формування та введення Єдиного реєстру досудових розслідувань (оскільки арешт накладено 25 листопада 2010 року), то у зв`язку з тим, що Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими територіями російською федерацією з 20.02.2014 року надати додаткову інформацію є неможливо. Так, рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 23.03.2014 р. «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України», введеним в дію Указом Президента України №339/2014 від 24.03.2014р., визнано доцільним передислокацію правоохоронних органів з указаних територій в інші регіони України. Проте фактичної передислокації прокуратури Автономної Республіки Крим, в прямому розумінні цього терміну, не відбулося. Прокуратура автономії була створена з числа працівників інших органів, а матеріали будь яких кримінальних справ, кримінальних проваджень, наглядових проваджень за ними на підконтрольну частину територію України, у т.ч. до прокуратури Автономної Республіки Крим та Генеральної прокуратури України через збройну агресію російської федерації не передавались. Таким чином, перешкодою для вчинення позивачем нотаріальної дії є архівний запис у Державному реєстрі речових прав про арешт на невизначене нерухоме майно на ім`я особи, ідентифікаційні ознаки якої не зазначені та ідентифікувати яку неможливо, але прізвище, ім`я та по-батькові якої повністю співпадають з прізвищем, ім`ям та по-батькові позивача. Позивач майже все життя прожив в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, будь-яких кримінальних правопорушень не в місті Севастополі, не в будь-якому іншому населеному пункті України не вчиняв, згідно Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 22.12.2023р. позивач до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Та обставина, що у державних органів України відсутній доступ до кримінальних справ, кримінальних проваджень, наглядових проваджень за ними та іншої документації органів прокуратури на тимчасово окупованій території, свідчить про те, що всі можливості документальної ідентифікації особи стосовно якої накладено арешт, вичерпані. Крім того, наявність запису про арешт майна невизначеної особи перешкоджатиме позивачу в подальшому у вчиненні будь-яких правочинів щодо належного йому майна, цей запис також порушує його немайнові права. Зокрема, відомості про наявність запису про арешт майна на особу, прізвище, ім`я та по-батькові повністю співпадають з його, доступні необмеженому колу осіб, у яких може створитись помилкове негативне враження про нього, як про особу, що є порушником кримінального законодавства України. З огляду на вказані обставини представник позивача у позовній заяві просить суд зняти арешт накладений 25 лютого 2010 року Першою сімферопольською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 24.11.2010 року Прокуратури міста Севастополя та зареєстрованого у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №10534745 (архівна складова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовної заяви. Зазначає, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, долученого до позовної заяви, на все майно [PERSON] накладений арешт № 10534745, водночас інших ідентифікуючих відомостей щодо такої особи, зокрема паспортних даних, ідентифікаційного коду, тощо не зазначено. Позивач стверджує, що хоча він не є тією особою, на майно якої накладався арешт № 10534745, проте останній позбавлений можливості розпоряджатися нерухомим майном, що перебуває в його власності. Звертає увагу суду, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого на все майно [PERSON] накладений арешт № 10534745, проте користувачем Реєстру використовувався пошук часткового співпадіння, а не повного. В той же час, відповідно до отриманої прокуратурою автономії інформації з Реєстру встановлено, що на майно Позивача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , відомостей щодо накладення арешту немає. Також відсутні відомості щодо накладення арешту на майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач в прохальний частині позову просить скасувати арешт № 10534745, хоча в мотивувальній частині стверджує, що такий арешт не відноситься до нього, що свідчить про безпідставність ініціювання питання щодо скасування арешту із зазначених підстав. Крім того, представник позивача у відзиві вказує, що в описовій частині позову не наведено жодних аргументів та мотивів, що зняття арешту відноситься до компетенції прокуратури автономії, тому з цих підстав вважає, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. Також посилається на те, що в позовній заяві про звільнення майна з-під арешту Позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права. Вимагаючи звільнити з-під арешту належне йому майно, Позивач має довести сам факт проведення арешту; якщо арешту як такого не було, то і позов стає безпредметним. В позовній заяві хоча і зазначаються обставини, які вказують на порушення майнових прав Позивача, проте жодним чином не пов`язують виникнення таких обставин через дії прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Разом з тим представник відповідача у відзиві на позовну заяву посилається на те, що подані до позовної заяви докази є неналежними, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування, зокрема відсутні будь-які відомості щодо накладення арешту на майно [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , неможливості встановити особу, на майно якої накладений арешт, відомості щодо виникнення обставин, зазначених у позовній заяві через дії/бездіяльності прокуратури автономії (а. с. 44 - 48). У відповіді на відзив представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Зазначив, що з метою перевірки відсутності будь-якої заборони відчуження або арешту майна, пошук відомостей в Державному реєстрі прав на нерухоме майно при посвідченні договорів про відчуження нерухомого майна, здійснюється нотаріусом за кожним із ідентифікаторів: прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності); номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; реєстраційний номер облікової картки платника податків; реквізити документа, що посвідчує особу (серія та номер документа), що пояснює наявність пошуку за частковим, а не повним співпадінням, оскільки перевірка відбувається за кожним окремим ідентифікатором, а не одним запитом щодо всіх параметрів. Перевіряючи інформацію за ідентифікатором «прізвище, ім`я та по батькові» фізичної особи і було встановлено наявність накладеного на майно « [PERSON] » на підставі постанови б/н від 24.11.2010 року Прокуратури міста Севастополя арешту. У зазначеному записі, окрім прізвища, ім`я та по-батькові, відсутня будь-яка інша додаткова інформація для ідентифікації особи, на яку накладено обтяження, а саме, відсутні дані про об`єкт/об`єкти, на який накладено арешт, місце проживання, дату народження або реєстраційний номер облікової картки платника податків, що стало причиною з посиланням на статтю 49 Закону України «Про нотаріат» у відмові заявнику у вчиненні нотаріальної дії зі складанням відповідної постанови, оскільки не можна достеменно визначити, що цей арешт не стосується саме тієї особи яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії. Вказує, що залучення Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя відповідачем по справі пояснюється тим, що накладення арешту було здійснено за дорученням та за постановою саме цього органу від 24.11.2010 року. З огляду на вказані обставини просить позов задовольнити (а. с. 66 - 69). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.05.2024 справу передано за підсудністю до Криворізького районного суду Дніпропетровської області (а. с. 32). Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09.08.2024 матеріали справи передано на розгляд за підсудністю до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а. с. 35). Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.09.2024 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 40 - 41). Розгляд справи здійснюється за правилами виключної підсудності, встановленими ч. 1 ст. 30 ЦПК України. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача у поданій до суду заяві просить справу розглядати за його відсутності, позов підтримує. В судовому засіданні 22.04.2025 представник відповідача в режимі відеоконференції заперечив проти задоволення позову. У наступне судове засідання учасники справи не з`явились. За обставин неявки у судове засідання учасників справи, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутністю, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. З даним позовом до суду звернувся громадянин України [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Шекшема, РФ. Як встановлено судом, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12.08.1997 позивачу на праві спільної сумісної власності належить частина квартири, що розташована по [ADDRESS] (а. с. 11). Відповідно до договору про визначення часток (квартири) у спільній сумісній власності від 23.10.2023, посвідченого державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області Деркач Я. В., за [PERSON] визначено його частку у розмірі на квартиру за вказаною адресою (а. с. 20 - 22), дані відомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 52 - 56). Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно квартири за адресою: [ADDRESS] зареєстровано арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10534745; зареєстровано: 25.11.2010 16:59:10 за № 10534745 реєстратором: Перша сімферопольська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова б/н 24.11.2010, Прокуратура України Прокуратура міста Севастополя; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник [PERSON] , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду; заявник: Прокуратура України Прокуратура міста Севастополя. (а. с. 12). Будь-яка інша ідентифікуюча особу інформація, на майно якої накладено арешт, крім прізвища, ім`я, по батькові, відсутня, тому неможливо зробити висновок у відношенні майна якої особи накладено арешт: позивача по даній справі чи іншої особи. 31.10.2023 [PERSON] маючи намір укласти договір дарування своєї частки квартири іншій особі, звернувся до приватного нотаріуса Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б. В., однак постановою нотаріуса Малишеву А. В. у посвідченні договору його частки квартири відмовлено з підстав наявності арешту нерухомого майна за № 10534745 (а. с. 15). Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», станом на 22.12.2023 [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Шекшема, РФ, на території України станом на 22.12.2023 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, у розшуку не перебуває (а. с. 10). Прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя листом 17.11.2023 за вих. №27-1062виз-23 у відповідь на адвокатський запит повідомила в тому числі, що згідно з відомостями ЄРДР, станом на 16.11.2023 за органами досудового розслідування Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не обліковується кримінальних проваджень, у яких правопорушником значиться [PERSON] , [INFO] (а. с. 18). Надаючи оцінку наявності підстав для існування арешту та заборони відчуження щодо майна позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Також слід враховувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 15.05.2013 року у справі № 6-26 цс 13, згідно з якою вимоги особи, що грунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Крім цього, у п. 2 постанови Пленуму ВССУ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Саме у порядку цивільного судочинства, власник майна, може вимагати усунення перешкод у користування майном та скасування відповідних записів у Реєстрі. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, тому відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 по справі № 372/2904/17-ц. При ухвваленні рішення суд враховує, що відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно дост.\~317\~ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності, в тому числі приватної, та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року по справі № 2/0301/806/11, які також узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19) та в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при розгляді даної справи. Крім того, суд констатує, що за обставинами даної справи наявність протягом тривалого часу (більше 15 років) нескасованого арешту, за умови відсутності доказів його накладення саме на майно позивача по даній справі та за відсутності будь-яких відомостей стосовно змісту рішення на підставі якого цей арешт накладено (постанова б/н від 24.11.2010 року Прокуратури міста Севастополя), є невиправданим втручанням у право позивача [PERSON] на мирне володіння своїм майном. Суд також враховує, що принцип змагальності, визначений процесуальним законодавством, забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019, у справі № 917/1307/18, від 1811.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Враховуючи наведене, оскільки відсутні будь-які відкриті кримінальні провадження стосовно позивача та він не притягувався до кримінальної відповідальності, не має судимостей, стороною відповідача не доведено та судом не встановлено, що на підставі постанови б/н від 24.11.2010 року Прокуратури міста Севастополя наклакдено арешт на майно саме позивача, а не іншої особи, наявні підстави для захисту прав позивача у обраний його представником спосіб шляхом зняття арешту, накладеного 25.02.2010 Першою Сімферопольською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 24.11.2010 року Прокуратури міста Севастополя та зареєстрованого у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 10534745. Суд також враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Інші доводи учасників процесу не спростовують висновків суду по даній справі. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася та його представник у позовній заяві просить витрати по справі залишити за позивачем, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: approved