Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.09.2018 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем. За рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з відповідача на користь позивача на утримання дочки [PERSON] , [INFO] стягуються аліменти в розмірі 1/4 частки від її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 25.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач життям дочки фактично не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись з нею та приймати участь у її вихованні, лише кілька раз телефонувала, іноді вітає з днем народження, подарунків не дарує. Здоров`ям та матеріальним забезпеченням дочки займається лише позивач. Він відвідує батьківські збори, відвозить дочку в басейн та інші гуртки. Після численних спроб вийти на зв`язок, позивачу не вдалось поспілкуватись з відповідачем щодо її участі в житті дитини. Про дочку фактично піклується позивач, бабуся та старший брат. Вважає, що відповідач ухиляється від виховання дочки, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, а отже позбавлення батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини. Ухвалою суду від 27.06.2024 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 30.06.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. 21.06.2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав. 07.11.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Остапенко М.С. підтримали заявлені позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Довбиш О.Л. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у відзиві. Просили відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в разом з позивачем [PERSON] , він директор. Знайома з відповідачем з 2005 року. Діти часто були в нього на роботі. Дочка [PERSON] часто була в нього на роботі, в зв`язку з тим, що він привозив її зі школи. З мамою не дуже ладнали, а з батьком були гарні відносини. Свідок [PERSON] , суду пояснила, що вона являється матір`ю позивача [PERSON] , після розлучення позивача та відповідача, вона допомогала позивачу в догляді за дітьми, готувала іжу, прибирала, часто забирала молодшу дочку з школи та робила з нею уроки. Діти відповідача не цікавили, лише робота та алкоголь. Лікуванням дитини у випадку хвороби займався позивач. Ніхто не чинить перешкод в спілкуванні дитини з матір`ю. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється матір`ю відповідача [PERSON] . Зазначила, що однією з підстав розірвання шлюбу сторін стало застосування фізичного насильства позивача відносно відповідача. Після розірвання шлюбу між сторонами були доповленості щодо місця проживання дочки та інших питань, тому вважає, що зазначений позов направлений на отримання позивачем вістрочки від мобілізації, оскільки його мати повідомляла, що буде «падати в ноги [PERSON] та просити, щоб вона відмовилася від дитини, для того, щоб він отримав відстрочку». Раніше вона та відповідач спілкувалися з дитиною частіше, зараз менше, вважає, що дитину так настроюють та не допускають до спілкування з нею. Неповнолітня дочка [PERSON] [INFO] суду пояснила, що при розлученні батьків, вона залишилася проживати з батьком. Він є більш відповідальним за її життя, займається її вихованням та лікуванням, розвитком, дозвіллям. Батько [PERSON] не забороняє матері спілкуватися зі нею. Вона телефонує рідко, кілька разів на рік. Їй відомо, що мати сплачує на її утримання аліменти, які вона витрачає на себе, на своє дозвілля, але ці кошти невеликі, тому вона користується в основному грошима батька. Рішення про позбавлення батьківських прав було прийнято нею особисто із братом. Батько ніякого впливу на це рішення не чинив. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.09.2018 року розірвано (а.с.16-17). Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.14). За рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29.11.2018 року з відповідача [PERSON] на користь позивача стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки від її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 25.09.20418 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.18-19).Відкрито виконавче провадження (а.с.21). Станом на 21.05.2024 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с.22). Дочка [PERSON] з 01.09.2016 року навчається в КЗ «Жмеринський ліцей №6» (а.с.23). Батько дитини бере активну участь у житті класу, цікавився навчанням дитини, цікавиться її навчанням, відвідує батьківські збори, спілкується з вчителями. Мати дитини не бере участі у її вихованні та навчанні, з класним керівником не знайома і не спілкується стосовно навчання дитини (а.с.24-25). Позивач постійно супроводжує дочку на профілактичні огляди, мати не приймала участі в період хвороби дитини (а.с.20). Позивач [PERSON] має постійне місце роботи, з 02.10.2020 року працює в Жмеринському РСТК ТСОУ на посаді директора (а.с.26), позитивно характеризується за місцем роботи (а.с.28). Дитина проживає з батьком, який виховує її одноособово (а.с.29). Відповідач [PERSON] має постійне місце роботи, з 2011 року працює на посаді провідника пасажирського вагону, позитивно характеризується за місцем роботи (а.с.53), станом на 23.07.2025 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с.54), умови її проживання задовільні (а.с.55). З грудня 2018 року життя дитини [PERSON] , застраховане відповідачем [PERSON] та сплачені відповідні платежі (а.с.49-52). Відповідно до висновку, враховуючи клопотання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Жмеринської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дочки [PERSON] , [INFO] . (а.с.65-67). Дослідивши вищезазначені докази, встановлено, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин щодо ухилення батьком від виконання своїх батьківських обов`язків відносно його дитини. Ст.51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ст.164 СК України, в разі ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. Відповідно до положень діючого Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не вливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2024 року у справі 204/2097/22, тлумачення наведених положень ст.164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на які, у тому числі, посилалася заявниця. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження №61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження №61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження №61-1544св21), та інші). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У справі від 30 червня 2020 року (заява №70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22). Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)). У ч.5 та 6 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 (провадження № 61-13690св20), на які, у тому числі, посилалася заявниця). За положенням ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст.5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Отже, спір між батьками про місце проживання дитини відсутній. Орган опіки та піклування надав висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки підставність таких вимог не доведена позивачем. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки. Цей захід тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Тому, позбавлення батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити поведінку батьків неможливо. Позивачем не надано інформацію, яка підтверджує винну поведінку відповідача, свідоме та систематичне нехтування батьківських обов`язків, ухилення від виховання та утримання дитини, попередження його про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, притягнення до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. Немає підтвердження, що позбавлення [PERSON] батьківських прав змінить життя дитини на краще. Негативний вплив поведінки відповідача на дочку суду не доведено. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. Розрив правового зв`язку між дитиною та одним із батьків є вкрай негативним заходом, що може погано вплинути на стан здоров`я дитини, в тому числі психічного, подальше життя дитини, її самоусвідомлення. Відповідно до положень ст.81ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дочки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити, однак, враховуючи поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню дочки [PERSON] , його слід попередити, що у разі продовження протиправної поведінки він буде позбавлений батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed