Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом. Зазначивши, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 4639587 від 06.12.2021 року відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» надало відповідачу грошові кошти в сумі 8000,00 грн. 26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ\~«Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу №26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги до боржника за договором № 4639587 від 06.12.2021 року, боржником за яким є [PERSON] . В порушення умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 24.03.2025 року становить 20569,00 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 6480,00 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 12569,00 грн.; заборгованість за комісією 1520,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 9000,00 грн. Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 01.04.2025\~року відкрито провадження в указаній справі. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримав, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке міститься в матеріалах справи, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить наступного висновку. За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, основані на договорі. 06 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 4639587 відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 8000,00 грн. на строк 30 днів до 05.01.2022, відсоткова ставка 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.\~с.\~23-27). Відповідно до довідки про ідентифікацію вбачається, що 06.12.2021 року [PERSON] , з якою укладено договір № 4639587 від 06.12.2021, направлено одноразовий ідентифікатор U29766 (а.с.46). ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало [PERSON] кредит в сумі 8000,00 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту № [NUMBER] *89, згідно квитанції №1844414192 від 06.12.2021 року, за допомогою системи LIQPAY(а. с. 46а). 26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 26-07/2024 відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором № 4639587 від 06 грудня 2021 року перейшло до ТОВ «Факторинг Партнерс» згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №29-11-102 від 29.11.2021 року(а. с. 10-15, 22). Строк кредитування був погоджений сторонами та становив 30 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Згідно копії відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору; 05.01.2022 року відповідачем було сплачено тіло кредиту в розмірі 800,00 грн. та 21.01.2022 року відповідачем було сплачено тіло кредиту в розмірі 720,00 грн. (а. с. 7-8). Таким чином, загальна вартість кредиту для [PERSON] становить 14000,00 грн., з яких: 6480,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу (8000,00 грн. 800,00 грн. - 720,00 грн. = 6480,00 грн.); 6000,00 грн. - заборгованість за відсотками (8000,00 грн х 2,50 відсоткова ставка за одну добу користування кредитом х 30 днів кредитування = 6000,00 грн.) та заборгованість за комісією 1520 грн. 00 коп. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу №26-07/2024 від 26.07.2024 року, та розрахунок заборгованості за кредитним договором № 4639587 від 06 грудня 2021 року не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих в кредит коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Також,\~матеріали справи\~не містять\~та відповідачем\~не надано\~доказів щодо\~спростування презумпції\~правомірності договору споживчого кредиту №\~4639587 від 06 грудня 2021 року. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких дані правочини можуть бути визнані недійсними (оспорюваними) за відсутності оспорення або визнання їх недійсними у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн., позов задоволено на 68,06% (ціна позову 20569,00 грн, задоволено 14000,00 грн. х 100% : 20569,00 грн = 68,06%). Відтак, з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1648,68 грн. (2422,40х68,06% : 100% = 1648,68 грн). Тому, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1648,68 грн. на відшкодування судового збору. Крім того, у порядку розподілу судових витрат позивач просить суд стягнути із відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 гривень. Згідно з ч.1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних зрозглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Пунктом 3 частини 2\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підтвердження\~понесення витрат\~на професійну\~правничу допомогу\~до позовної\~заяви додано\~копію договору\~№ 02-07/2024\~про надання\~правової допомоги\~від 02.07.2024\~року,\~укладеного між\~ТОВ «Факторинг\~Партнерс» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс»; заявку на надання юридичної допомоги №499 від 01.02.2024 року; витяг з акту про надання юридичної допомоги від 28.02.2025 року (а.с.33-37). Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 9000,00 грн. витрат на правничу допомогу, проте враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - на 68,06%, пропорційно розміру задоволених вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 6125,40 грн. (9000,00 х 68,06%).\~ На підставі ст. 509, 526, 530, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: partial