Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 14 липня 2021 року між нею, [PERSON] та ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» було укладено договір про те, що вона передає, а [PERSON] приймає на себе права та обов`язки [PERSON] та стає стороною по договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24». Згідно пункту чотири вказаного договору вона, [PERSON] та ТзОВ «Житлово- експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» домовились, що грошові кошти в сумі 879388,32 (вісімсот сімдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят вісім) грн 32 коп, сплачені нею ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24», згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року, зараховуються як оплата [PERSON] за квартиру [ADDRESS] міська рада (квартира [ADDRESS] ). Довідкою № 20/21 від 05.07.2021 року, яка видана на її ім`я, станом на 05.07.2021 року стверджено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29.01.2018 року, проінвестовано загальну площу квартири 78,70 м.кв. (оплачено за 78,70 м.кв.), яка знаходиться в житловому будинку [ADDRESS] , під`їзд І (перший), поверх - 4 (четвертій), трикімнатна квартира, проектий номер - [ADDRESS] (квартира [ADDRESS] ). 05 жовтня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно [PERSON] зареєстровано право власності в частці 1/1 на трикімнатну квартиру загальною площею 78,7 м.кв., житловою площею 39,1 м.кв., за адресою: [ADDRESS] . Позивачка заявляє позовну вимогу про визнання недійсним вказаного договору, оскільки вважає його укладеним внаслідок помилки. Укладаючи договір про відступлення права вимоги на відповідачку [PERSON] , вона запитала у представників фірми чи це буде власність відповідачки чи спільна власність відповідачки та її сина [PERSON] , враховуючи, що вони у серпні 2017 року зареєстрували шлюб в органах РАЦСу. Крім того, з проектом договору вона зверталася за консультацією до адвокатів Івано-Франківської міської асоціації адвокатів і їй було роз`яснено, що майно придбане в період шлюбу є спільною власністю чоловіка та дружини. Вказаний договір з відповідачкою на її ім`я вона укладала виключно на прохання сина [PERSON] , який їй розповів, що напередодні мав із дружиною серйозний конфлікт, під час якого дружина йому пригрозила розлученням та припиненням спілкування із дочкою і щоб зберегти сім`ю просив переоформити квартиру ім`я [PERSON] . В інтересах сина вона погодилася, тому що вважала квартиру спільною власністю подружжя, незважаючи на чиє ім`я оформлений об`єкт нерухомості. Вона розуміла, що сплачені кошти на користь [PERSON] зараховуються як оплата за квартиру, яка в майбутньому буде спільнонажитим майном подружжям, тобто сина та невістки. У травні 2023 року [PERSON] звернулася з позовом про розірвання шлюбу між нею та сином [PERSON] і після розірвання шлюбу не впускає його в дану квартиру. Їй відомо, що син звернувся з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення (справа № 344/13668/23). Після подачі заяви і відкриття провадження Івано-Франківським судом справи і призначення її до розгляду, відповідачка [PERSON] зв`язалася з нею та передала копію шлюбного договору, укладеного між нею та її сином [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу 27.07.2017 року і заявила, що квартира є особистою власністю, так як оформлена на неї. При ознайомленні зі шлюбним договором, укладеного між її сином [PERSON] та [PERSON] , стало відомо, що у пункті 3 Договору вказано: «Все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте.». Крім того, у п. 4 шлюбного договору зазначено, що у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні Чоловіку або Дружині, вважаються особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте. Про існування шлюбного договору між сином [PERSON] та його дружиною відповідачкою [PERSON] на час укладання договору (тобто 14.07.2021 року) про відступлення права вимоги на вказану квартиру їй нічого відомо не було, оскільки станом на 27.07.2017 року (час укладання шлюбного договору), вона перебувала за межами України. Згідно відміток у паспорті для виїзду за кордон, вказано, що вона перетнула кордон України 28.07.2017 року, а вибула 22.08.2017 року. Таким чином, вчиняючи даний правочин, вона помилилася щодо фактичних обставин, які мали істотне значення, а саме прав та обов`язків сторін на майно - квартиру. Зважаючи на вищенаведене, позивачка просить: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 14 липня 2021 року укладеного між нею, [PERSON] та ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24»; витребувати на її користь у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідач-1 [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому заперечує позовні вимоги, покликаючись на те, що маючи намір одружитися, син позивачки - [PERSON] і вона - [PERSON] , 27 липня 2017 року уклали шлюбний договір. Укладення вищезазначеного договору було виключно ініціативою її колишнього чоловіка та його матері. Більше того, до моменту підписання такого договору їй взагалі не було відомо, що це за правочин і що саме він регулює. Втім, вона погодилась, оскільки її наречений на цьому твердо наполягав. Згідно з п. 3 вищенаведеного шлюбного договору, все майно, у тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте. Відповідно до п. 4 Договору, у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні Чоловіку або Дружині, вважаються всобистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане і набуте. Невдовзі, 19 серпня 2017 року, між нею та сином позивачки - [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] у шлюбі народилася їхня донька - [PERSON] . 14 липня 2021 року між нею, позивачкою та ТОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» дійсно укладено договір відступлення права вимоги. Її колишній чоловік, її свекруха і вона одноголосно, без жодних конфліктів, дійшли згоди про те, що укладення такого правочину саме на її ім`я буде справедливим з огляду на матеріальні обставини сім`ї (враховуючи те, що вона єдина серед них, хто мав постійний, регулярний дохід та була офіційно працевлаштована), а перш за все - задля забезпечення інтересів їх малолітньої доньки. Жодних претензій на момент укладення договору відступлення права вимоги до моменту розлучення у свекрухи та колишнього чоловіка до неї не було. Більше того, з їхнього боку неодноразово наголошувалось на тому, що це її квартира, а отже вона повинна самостійно сплачувати комунальні платежі за неї, що вона й виконувала вчасно та у повному обсязі. Відповідно до змісту п. 1 та 2 Договору, вона - [PERSON] (далі - Сторона-2), прийняла на себе права та обов`язки покупця та стала стороною по Договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому 29 січня 2018 року, укладеного між між [PERSON] (далі - Сторона-1) та ТОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес - 24» (далі - Сторона 3). За Даним Договором вона взяла на себе зобов`язання здійснювати (замість Сторони 1) права і обов`язки за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року. Згідно з умовою п. 4 Договору, усі сторони цього договору домовились, що сплачені грошові кошти зараховуються як її оплата - [PERSON] - за вказану квартиру. У силу п. 5 Договору, розрахунки по цьому договору здійснені між усіма сторонами, в тому числі між Стороною-1 та Стороною-2, належним чином. Тобто, відповідно до змісту Договору про відступлення права вимоги від 14.07.2021, скріплюючи підписами долучений позивачкою договір, сторони повністю усвідомлювали наслідки укладення такого договору, а тому не мали і не могли мати одна до одної жодних майнових претензій. На підставі вказаного вище договору було оформлено акт приймання-передачі нерухомого майна від 28.09.2021 та належним чином зареєстровано за нею право власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 10 липня 2023 року шлюб з [PERSON] було розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/9322/23. Серед іншого, резолютивною частиною рішення було ухвалено їхній малолітній доньці проживати з нею - її матір`ю. Відповідно до Витягів з Реєстру територіальної громади, вони з моєю донькою проживають за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла у власності, а отже - інших варіантів для проживання, у них з донькою немає. Відповідач-1 вважає, що у позовній заяві чітко не сформулювано та не обґрунтовано, яке право чи інтерес позивачки безпосередньо порушено оспорюваним договором та в чому конкретно полягає таке порушення. У позовній заяві позивачка зазначила, що підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги є той факт, що їй не було відомо про укладення шлюбного договору. Вказана обставина не відповідає дійсності, оскільки, як вже зазначалось вище, саме позивачка зі своїм сином були ініціаторами укладення вказаного договору. Так, переконуючи її укласти шлюбний договір, позивачка, яка час від часу їздила на заробітки за кордон, посилалася саме на те, що у Європі укладення такого виду договорів є сталою та поширеною практикою, адже юридично засвідчує факт відсутності майнових претензій подружжя одне до одного, що начебто сприяє формуванню довіри у сім`ї. Протягом усього її знайомства з її колишнім чоловіком позивачка завжди була у близьких стосунках з сином, регулярно спілкувалась з ними і її тимчасове вибуття за кордон не доводить те, що їй не було відомо про укладення такого договору. Слід також зауважити, що вони протягом трьох років, у тому числі до та на момент укладення договору про відступлення права вимоги, проживали з позивачкою та її колишнім чоловіком утрьох в одній квартирі за адресою: [ADDRESS] , де зберігались обидва примірники їхнього з [PERSON] шлюбного договору. Відповідач-1 зазначає, що позивачкою не надано належних та достатніх доказів того, що у момент підписання договору про відступлення права вимоги 14 липня 2021 року вона дійсно не знала про наявність шлюбного договору. Також критично слід сприймати твердження про те, що вона не була обізнаною про умови укладеного шлюбного договору щодо спільно нажитого майна по об`єктах нерухомості, адже вказані умови є стандартними в договорах такого типу і саме з метою виходу з-під режиму спільної сумісної власності такі договори і укладаються. У позовній заяві [PERSON] вказує, що її син [PERSON] розповів, що напередодні мав з нею якийсь конфлікт, під час якого вона начебто пригрозила чоловікові розлученням та припиненням спілкування з донькою. Таким чином, мовляв, задля збереження сім`ї, вона переоформила на неї квартиру. Дану обставину вважає абсурдною, такою, що не відповідає дійсності і нічим не підтверджена. Обставина щодо наявності начебто погроз з її боку не повинна братись до уваги з тих причин, що визнання недійсним правочину, вчиненого особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї, зокрема, психологічного тиску, регламентується ст. 231 ЦК України. Підстава ж для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 14 липня 2021 року, на яку посилається позивачка, має зовсім інший правовий характер та регулюється ст. 229 ЦК України (допущення помилки). [PERSON] також зазначає, що зверталась до асоціації адвокатів, де її проконсультували про правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Посилання на те, що позивачка ніби-то зверталась до асоціації адвокатів, які не надали їй повну, якісну та вичерпну консультацію вданого питання, також не повинно братись до уваги. Просить відмовити у задоволені позову. Від відповідача-2 ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечуються позовні вимоги. Зокрема, як вказується у відзиві, 29 січня 2018 року між позивачкою та ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому, предметом якого було зобов`язання відповідача-2 передати у власність позивачки нерухоме майно після завершення будівництва багатоквартирного будинку та повної оплати позивачкою вартості нерухомого майна, а саме трикімнатної жвартири за проектним номером 11, площею 73,56 м.кв. у будинку за проектною адресою: [ADDRESS] міська рада. Після введення в експлуатацію і присвоєння поштової адреси житловому будинку, вказана в договорі адреса змінилась на [ADDRESS] , а згідно проведеної технічної інвентаризації нерухомого майна площа квартири після завершення будівництва становила 78,7 кв.м. Будівництво будинку було завершене відповідачем-2 згідно акту готовності об`єкта до експлуатації ще 28 грудня 2020 року, на підставі чого отримано сертифікат № 1Ф122201229129 від 13 січня 2021року. 17 червня 2021 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 188 будинку була присвоєна поштова адреса. Таким чином відповідач-2 був готовий передати нерухоме майно у власність позивача ще у червні 2021 року. Позивачка виконала всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому, здійснивши повний розрахунок за договором. У липні 2021 року позивачка та відповідачка-1 ( [PERSON] ) звернулись до відповідача-2 з пропозицією укласти договір про відступлення права вимоги по договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року. 14 липня 2021 року оспорюваний договір про відступлення права вимоги був укладений між сторонами. Під час укладення оспорюваного договору відповідач-2 діяв в межах чинного законодавства, у жодні змови, домовленості з жодною із сторін договору не вступав, в оману сторони не вводив, тиску на сторони не чинив, перед укладенням оспорюваного договору перевірив всі наявні у сторін документи (наявність право та дієздатності), інші сторони укладали оспорюваний договір особисто. Своїми діями відповідач-2 не порушував прав та законних інтересів сторін оспорюваного договору (сторін даного спору). Про особисті відносини між сторонами чи обставини, які могли вплинути на дійсність оспорюваного договору відповідачу-2 не відомо. Відповідач-2 належним чином виконав умови оспорюваного договору та передав у власність відповідачки-1 нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] ). Відповідач-2, укладенням оспорюваного правочину не порушив об`єктивні права та інтереси позивача. Таким чином, відповідач-2 не вбачає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки позивачка в момент укладення правочину усвідомлювала природу договору, а також зміну власних прав та обов`язків, у з в`язку з його укладенням. Всі доводи позивачки зводяться до помилкової мотивації під час укладення оспорюваного договору, що в розумінні чинного законодавства не є підставою для визнання його недійсним. Позовні вимоги є необгрунтовані та не доведені жодними доказами. Щодо позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме, трикімнатної квартири [ADDRESS] ,: згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майнаа № 339382351 від 17.07.2023 року, поданої позивачкою, як доказ у даному спорі, відповідач-2 не є власником вказаної квартири, вказана квартира не перебуває у володінні відповідача-2, тому він є неналежним відповідачем за даною позовною вимогою. Відтак, відповідач-2 просить позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Просять позов задовольнити. Відповідач-1 [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі. Свою позицію щодо даного спору виклала у відзиві на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача-2 не прибув у судове засідання, подавши відзив на позовну заяву, згідно якого заперечував стосовно заявлених позовних вимог. Просить відмовити у позові. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судовому засіданні повідомила, що Службою у справах дітей проведено обстеження житла за місцем реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що дитина проживає з матір`ю за вказаною адресою, умови для проживання створено належні. Власником житла є [PERSON] мати дитини. У разі скасуваня дійсності оспорюваного договору, порушаться права малолітньої дитини. Просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні допитано свідків: [PERSON] та [PERSON] . Допитаний як свідок [PERSON] пояснив, що він є адвокатом та йому відомо, що [PERSON] зверталася за юридичною консультацією до його колеги адвоката Ломея І.С. (наразі покійного) з приводу її наміру відступити права вимоги за договором на користь своєї невістки, оскільки син наполягав на такому відступленні. [PERSON] було роз`яснено вимоги Сімейного кодексу України. Згодом позивачка звернулася до нього, розповіла про свою ситуацію. Проте він не думав, що так станеться, оскілки не було відомо про наявність шлюбного договору. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що [PERSON] добре знає, вони дружать, разом працювали за кордоном. Ріта де могла підробляла щоб купити квартиру сину. Від [PERSON] вона дізналася, що квартири немає, бо невістка каже, що то її квартира. Однак свідок переконана, що квартиру [PERSON] купила сама для сина. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З представлених суду матеріалів вбачається, що оспорюваний позивачкою Договір про відступлення права вимоги укладено 14 липня 2021 року (надалі за текстом Договір) між [PERSON] (СТОРОНА-1), [PERSON] (СТОРОНА-2) та ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» (СТОРОНА-3). На підставі вказаного вище договору було оформлено акт приймання-передачі нерухомого майна від 28.09.2021 року та зареєстровано за [PERSON] зареєстровано право власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до Витягів з Реєстру територіальної громади [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Також, як слідує з матеріалів справи, 19.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 19.08.2017 року в Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 1627. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2023 року у справі № 344/9322/23, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 19.08.2017 року в Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 1627. Малолітню дочку [PERSON] , [INFO] залишено на проживання з матір`ю [PERSON] ( [INFO] Встановлено, що до реєстрації шлюбу - 27.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено Шлюбний договір, відповідно до якого Чоловік та Дружина врегулювали між собою майнові відносини. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст.ст. 229-233 ЦК України. Згідно зі ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 статті 215 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину є процесуальним обов`язком позивача. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 статті 77 ЦПК України). Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховним Судом у постанові від 17.06.2021 року у справі № 761/12692/17 зазначено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 14 липня 2021 року, укладеного між позивачкою та відповідачами, позивачка посилалася на те, що оспорюваний договір укладений внаслідок помилки щодо фактичних обставин, які мали істотне значення, а саме прав та обов`язків сторін на майно - квартиру, відтак повинен бути визнаний недійсним на підставах, передбачених, зокрема статтею 229 ЦК України. Відповідно до ч. 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 за «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) в контексті застосування статті 229 ЦК України вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Як вбачається з п. 1. Договору про відступлення права вимоги, укладеного між с торонами 14.07.2021, СТОРОНА - 1 передає, а СТОРОНА - 2 приймає на себе права та обов`язки першої та стає стороною по договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року, укладеного між СТОРОНОЮ - 1 та СТОРОНОЮ-3. У пункті 2 Договору зазначено, що за Даним Договором СТОРОНА - 2 зобов`язується здійснювати (замість СТОРОНИ-1) права і обов`язки за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року. В термін до 14.07.2021 року СТОРОНА - 1 зобов`язана передати СТОРОНІ - 2 документацію, яка засвідчує права, що передаються за цим договором та іншу інформацію, яка є важливою для їх здійснення, а також договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року, укладеного між СТОРОНОЮ - 1 та СТОРОНОЮ - 3, предметом якого є трикімнатна квартира [ADDRESS] міська рада (п. 3. Договору). У пункті 4. Договору вказано, що усі сторони цього договору домовились, що грошові кошти в сумі 879388,32 (вісімсот сімдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят вісім) грн 32 коп. сплачені СТОРОНОЮ-1 [PERSON] СТОРОНІ-3 згідно вищевказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 29 січня 2018 року, зараховуються як оплата СТОРОНИ-2 - [PERSON] за квартиру [ADDRESS] міська рада. У силу положення п. 5 Договору, розрахунки по цьому договору здійснені між усіма сторонами, в тому числі між СТОРОНОЮ-1 та СТОРОНОЮ-2, належним чином. З матеріалів справи вбачається, що позивачка поставила свій підпис під текстом договору. При цьому, зі змісту правочину вбачається наявність інтересів сторін для його укладення, вільне, усвідомлене волевиявлення, яке також відповідає внутрішній волі, дійсним намірам позивача. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) та від 14 вересня 2023 року у справі № 465/4873/20 (провадження № 61-6627св23). На підставі вказаного вище договору було оформлено акт приймання-передачі нерухомого майна від 28.09.2021 та зареєстровано за [PERSON] право власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України регламентовано підстави для набуття спільної сумісної власності подружжя, а саме презумпцію спільного майна подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього годарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального істування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, як передбачено положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 97 Сімейного кодексу України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Укладеним між відповідачкою [PERSON] та її колишнім чоловіком [PERSON] . Шлюбного договору 27.07.2017 року врегульовано майнові відносини подружж щодо набутого під час шлюбу майна. Зокрема, п. 3 Шлюбного договору передбачено, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте. Відповідно до п. 4 Договору, у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні Чоловіку або Дружині, вважаються всобистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я таке майно щридбане і набуте. Належних та допустимих доказів того, що на момент підписання договору про відступлення права вимоги 14 липня 2021 про наявність шлюбного договору між [PERSON] та [PERSON] позивачці було не відомо, суду не надано. Покликання на консультацію позивачки в асоціації адвокатів з приводу правового режиму спільної сумісної власності подружжя та показання, надані свідком [PERSON] про те, що така консультація була надана його колегою, не спростовують дійсність правочину. Відповідно до абзацу 4 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17). Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2022 року у справі № 136/2075/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22, 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19 тощо у справах про визнання правочину недійсним підставі ст. 229 ЦК України, вказував, що незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить). Відтак, посилання на те, що позивачка зверталась до асоціації адвокатів та не отримання нею повної, вичерпної консультації з даного питання, не може слугувати підставою для визнання недійсності договору. З огляду на вище зазначене, позивачка під час розгляду справи не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом помилки. Також важливим аспектом при розгляді даної справи суд вважає ту обставину, що у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована малолітня дитина відповідачки [PERSON] , [INFO] . Відтак, судом залучено до участі у справі Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та зобов`язано надати письмовий висновок щодо розв`язання спору у даній цивільній справі, стосовно дотримання прав та інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За наданою письмовою інформацією Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю [PERSON] у спірному житлі, де для неї створені належні умови, дитина має окрему кімнату, місце для сну та гри. Як встановлено з пояснень, наданих представником Органу опіки та піклування у судовому засіданні, за проведеним обстеженням житла за місцем реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] встановлено, що дитина проживає з матір`ю за вказаною адресою, умови для проживання створено належні. Власником житла є [PERSON] мати дитини. Представник Органу опіки та піклування вказала на недоцільність задоволення вимог позову, оскільки у разі скасуваня дійсності оспорюваного договору будуть порушені права малолітньої дитини. Також суд враховує, що як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира є\~ єдиним житлом малолітньої дитини [PERSON] . Відтак, вимоги позову не можуть бути задоволені і з метою недопущення порушення права дитини на житло. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зважаючи на відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, за наведених, встановлених у даній справі обставин в їх сукупності судом не встановлено ознак, за яких є можливе витребування у [PERSON] на користь позивачки квартири [ADDRESS] , а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed