Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

28.05.2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, в якій просила встановити факт її постійного проживання з чоловіком [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що [INFO] помер чоловік [PERSON] . Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належала йому на праві приватної власності. Вказане нерухоме майно придбано померлим під час шлюбу з позивачкою. У зв`язку із відсутністю заповіту, спадкування після смерті [PERSON] відбувається за законом. 18.04.2024 року позивачка, як та з подружжя, що пережила чоловіка, отримала свідоцтво про право власності на частину квартиру [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] , відповідачі по справі, є дітьми померлого [PERSON] , які за оформленням спадщини після смерті батька до нотаріуса не звертались. У квітні 2024 року позивачка звернулася до нотаріуса ХМНО Поліщук О.В. для оформлення своїх спадкових прав, а саме для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою зазначеного приватного нотаріуса від 19 квітня 2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують факт прийняття спадщини. Зазначене стало підставою для звернення до суду із позовною заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Під час спільного проживання, вони з померлим вели спільне господарство, піклувалися один одним, на час смерті проживали за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.09.2024 року відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року витребувано з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» інформацію про дати і час виклику швидкої допомоги за адресою: [ADDRESS] для надання екстреної медичної допомоги [PERSON] , [INFO] у період часу з 01.01.2022 року по теперішній час. Ухвалою суду від 08.04.2025 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник\~адвокат Молчанова Ю.Ю. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги позивача в повному обсязі, посилаючись на вищенаведене, та просили позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності. Відповідач\~Харківська міська рада про час і місце судового засідання повідомлялася своєчасно та належним чином, на неодноразові виклики в судове засідання не з`явилася, причину своєї неявки не повідомила, відзив на позов не надала. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, показання свідків, дослідивши надані докази та матеріали цієї справи, прийшов до наступного. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12,13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового стану про шлюб від 18.04.2024 року, сформованого нотаріусом, 26.08.1978 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] , актовий запис №419. 11.07.2018 року [PERSON] у період перебування у шлюбі на підставі договору купівлі продажу, посвідченого ПН ХМНО Кошель Т.В., реєстровий номер 2660 набув у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов укладеного договору вказане майно було об`єктом спільної сумісної власності подружжя, договір укладався за згодою позивача у справі, як дружини покупця. Таким чином, суд робить висновок, що за життя [PERSON] належала частина квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] , як та з подружжя, що пережила чоловіка, отримала свідоцтво про право власності від 18.04.2024 року, зареєстровано в реєстрі №1272. Відповідно до свідоцтва частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу (квартири [ADDRESS] ), належить [PERSON] . Відповідно до витягу з Спадкового реєстру ПН ХМНО Поліщук О.В. від 18.04.2024 року заведена спадкова справа після смерті [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18.04.2024 року [PERSON] за життя заповіт не залишив. У зв`язку із відсутністю заповіту спадкування після смерті [PERSON] відбувається за законом. Відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового стану про народження від 18.04.2024 року [PERSON] , [INFO] є сином, а [PERSON] , [INFO] є донькою померлого [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 18.04.2024 року [PERSON] станом на 12.10.2023 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації місця проживання за вказаною адресою: 17.09.2018 року. У квітні 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до нотаріуса ХМНО Поліщук О.В. для оформлення своїх спадкових прав, а саме для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою приватного нотаріуса ХМНО Поліщук О.В. від 19 квітня 2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину у праві власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують факт прийняття спадщини. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням єперехід правта обов`язків(спадщини) від фізичноїособи,яка померла(спадкодавця),до іншихосіб (спадкоємців).\~Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець зазаповітом чиза закономмає правоприйняти спадщинуабо неприйняти її.\~Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз.3 п.3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»,\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті\~29, частини другої статті\~1221 ЦК. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Частино першою\~статті 1296 ЦК України\~визначено, що\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1\~ст. 1269 ЦК України). Згідно з п.п.4.10 п.4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактично прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування", виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому розглядаються заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Пунктом 23 зазначеної постанови встановлено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Тобто, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України,місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі\~ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьоюстатті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зістаттею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьоюстатті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17, зазначено, що тлумачення\~статті 29 ЦК Україниу поєднанні зі статтями2,3\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженогопостановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно ізстаттею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 вказав, що частина третястатті 1268 ЦК Українивимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц. Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьоїстатті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Судом встановлено, що позивача є дружиною спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про укладання шлюбу, яка знаходиться в матеріалах справи. На підтвердження\~факту постійного\~проживання зі\~спадкодавцем позивачем\~надано:\~правовстановлюючі документи\~на квартиру за адресою: [ADDRESS] , довідку Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» щодо виклику швидкої допомоги за адресою: [ADDRESS] для надання екстреної медичної допомоги [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулася лише позивачка [PERSON] , інші спадкоємці не встановлені. Крім того, в судовому засіданні була допитана в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили факт постійного проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст.\~76-83\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем в судовому засіданні доведений факт постійного проживання разом із чоловіком [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 1210,20 грн.

Outcome: approved