Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до ТОВ «Медіа-партнер», вказавши, що з 25.10.2021 року працювала на ТОВ «Медіа-Партнер» спочатку на посаду бухгалтера, а з 29.10.2021 року на посаді головного бухгалтера. Натомість, у зв`язку із тим, що підприємство фактично не здійснює господарської діяльності, позивач вирішила звільнитись за власним бажанням. Так, через неможливість застати на робочому місці керівника підприємства, позивач спрямувала заяву про звільнення на поштову адресу ТОВ «Медіа-Партнер» та адресу проживання керівника підприємства, натомість поштова кореспонденція не була отримана адресатами. По суті вимог позивач просила визнати припиненими трудові відносини, що виникли на підставі безстрокового трудового договору, укладеного 29.10.2021 року між ТОВ «Медіа-Партнер» та [PERSON] , за власним бажанням на підставі ст. 28 КЗпП з 26.04.2024 року, зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера ТОВ «Медіа-Партнер» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Ухвалою суду від 18.07.2024 року позовну заяву залишено без руху. 23.07.2024 року позивачем доплачено судовий збір, надано уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 12.08.2024 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачем в установлений судом строк відзив на позов не подавався. Ухвалою суду від 31.01.2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, вказавши, що працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Медіа-Партнер», однак, згодом підприємство фактично припинило здійснювати свою діяльність, у зв`язку з чим позивач вирішила звільнити за власним бажанням. Водночас, за юридичною адресою ТОВ «Медіа-Партнер» керівник підприємства чи будь-які інші посадові особи були відсутні, у зв`язку з чим позивач відправила заяву про звільнення за юридичною адресою ТОВ «Медіа-Партнер» та на домашню адресу керівника, однак, жодна з цих заяв вручена не була. Вказуючи, що нею вжиті належні заходи для припинення трудових відносин, водночас вона так і не була звільнена в установленому законом порядку, просила позов задовольнити. Відповідач представника в судове засідання не направив, про місце та час розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом направлення повісток на юридичну адресу ТОВ «Медіа-Партнер». Судом за клопотанням сторін досліджувались письмові докази. Наказом № 1-к від 22.10.2021 року [PERSON] прийнято за сумісництвом на посаду бухгалтера на ТОВ «Медіа-партнер», а наказом № 3-к від 29.10.2021 року на посаду головного бухгалтера ТОВ «Медіа-Партнер» за сумісництвом на 0,5 ставки. Відповідні відмітки про прийняття [PERSON] на роботу наявні також і у трудовій книжці позивача. Крім того, факт перебування [PERSON] у трудових відносинах із ТОВ «Медіа-Партнер» додатково підтверджено довідкою Пенсійного фонду України, в якій наявна інформація про ТОВ «Медіа-Партнер» як страхувальника та сплату страхових внесків. 08.04.2024 року [PERSON] направила на адресу ТОВ «Медіа-Партнер» заяву з проханням звільнити її за власним бажанням з 26.04.2024 року згідно із ст. 38 КЗпП. Зазначена заява вручена представнику ТОВ «Медіа-Партнер» не була. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Згідно ч.2 ст.2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, потрібні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором. Згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Як встановлено судом, [PERSON] та ТОВ «Медіа-Партнер» уклали безстроковий трудовий договір, який [PERSON] згодом вирішила розірвати з власної ініціативи. При цьому [PERSON] виконала усі необхідні дії, спрямовані на розірвання договору з цієї підстави, а саме направила письмову заяву про звільнення на адресу роботодавця. Суд зауважує, що поштова кореспонденція, яка направлялась судом на адресу ТОВ «Медіа-Партнер» також повернулась до суду не врученою з поміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Неотримання відповідачем заяви працівника про звільнення з підстав, які описані вище, не може бути перешкодою для звільнення працівника, а не вжиття відповідних заходів для звільнення [PERSON] є підставою для захисту її права в судовому порядку. При цьому суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту її порушеного права як визнання трудових відносин з відповідачем припиненими з 26.04.2024 року у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки позивачем вичерпано інші можливості реалізувати своє право на припинення трудових відносин із ТОВ «Медіа-Партнер». Також, оскільки згідно з даними з Єдиного державного реєстру\~юридичних осіб,\~фізичних осіб-підприємців\~та громадських\~формувань ТОВ «Медіа-Партнер» не припинило свого існування, не перебуває у стадії припинення, тож суд вважає можливим також задовольнити і вимогу позивача про зобов`язання керівника ТОВ «Медіа-Партнер» видати відповідний наказ про звільнення відповідача. Також суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved