Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивач Комунально-побутове підприємство «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради, звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що між Комунально-побутовим підприємством «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради (далі позивач, КПП «Теплоенергопостач» ІМР) та гр. [PERSON] (далі відповідач) існують правовідносини, які виникли в силу укладання Договору про надання послуг з опалення №8279 від 22.09.2014. За цим Договором КПП «Теплоенергопостач» ІМР зобов`язане було надавати споживачеві, членам його сім`ї та іншим особам, які проживають у квартирі [ADDRESS] , загальною площею 61,6 м2, послуги з опалення. У свою чергу споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим Договором (п. 1.1 - 1.4, 5.2 Договору). Договір був укладений на 1 (один) рік, набув чинності з дня його підписання сторонами та був щорічно продовжений, оскільки за місяць до закінчення строку його дії жодною із сторін не було заявлено про його розірвання або необхідність перегляду (п. 8.1 Договору). На виконання умов вказаного вище договору позивачем послуги надані в повному обсязі. Скарги від мешканців квартири [ADDRESS] не надходили. Відтак, позивачем, серед іншого, надаються послуги теплопостачання і до квартири [ADDRESS] , де проживає [PERSON] . Так як, будинок по [ADDRESS] є багатоповерховим, опалення до квартири [ADDRESS] здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку. Система опалення квартири відноситься до інженерної системи будинку, як цілісного майнового комплексу, де всі стояки та внутрішні розподільчі мережі опалення гідравлічно ув`язані для забезпечення стабільної роботи внутрішньобудинкової системи загалом, що свідчить про те, що відповідач отримує теплову енергію. Рішення щодо відключення від мереж централізованого опалення квартири [ADDRESS] , станом на дату звернення до суду, немає. Відтак, відповідач не відмовився від послуг в установленому порядку та використовує їх для задоволення власних потреб. Зазначив, що за період з 01.12.2012 року по 30.06.2020 року, відповідачу нараховано за отримані послуги, суму в розмірі 65 229,41 грн. При цьому, заборгованість по особовому рахунку станом на 01.12.2012 року становить 12 196,03 грн. Оскільки, відповідно до п. 3.5 Договору, ст. 534 ЦК України за наявності заборгованості у споживача за даним Договором, постачальник послуг зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за надані послуги в минулі періоди по даному Договору, незалежно від вказаного споживачем періоду в повідомленні, сплачені кошти, за період з 01.12.2012 року по 30.06.2020 року, в розмірі 2 509,81 грн було зараховано в погашення боргу попереднього періоду (12 196,03 грн - 2 509,81 грн). Таким чином, станом на 01.07.2020 року борг за надані послуги теплопостачання становить 74 915,63 грн. (65 229,41 грн + 12 196,03 грн - 2 509,81 грн). У зв`язку з вищенаведеним позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Комунально-побутового підприємства «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради заборгованість за послуги централізованого опалення в розмірі 74 915,63 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 24\~червня 2024\~року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін. 31.03.2025 року від представника відповідача Давиденка О.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просили відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду для стягнення заборгованості за період з 01.12.2012 року по 30.06.2020 року. До відзиву долучили заяву про застосування строку позовної давності. 02.04.2025 року від представника позивача Замарєва В. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що свою позицію відповідач обґрунтовує лише тим, що КПП «Теплоенергопостач» ІМР пропустило строк звернення до суду для стягнення заборгованості. При цьому, жодних пояснень по суті порушень представником не надано. Адвокат Сатарєва С.О. не враховує того, що своїми діями (бездіяльністю) відповідач порушує права КПП «Теплоенергопостач» ІМР, що підлягають захисту у судовому порядку. Оскільки, [PERSON] не виконує належним чином свої зобов`язання по оплаті за послуги теплопостачання. Несплата відповідачем послуг теплопостачання порушує всі принципи справедливості та добросовісності. Позивач категорично не погоджується з твердженням відповідача щодо пропуску КПП «Теплоенергопостач» ІМР строків звернення до суду. У зв`язку з форс-мажорними обставинами (карантин та воєнний стан), вважають, що позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги подано до суду в межах строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відзиві позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, представник відповідача Давиденко О.В. подав письмову заяву, у якій просив розглянути справу без участі сторони відповідача, просив відмовити у задоволенні позову. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що Комунально-побутове підприємство «Теплоенергопостач» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії (централізованого опалення) в межах територіальної громади м. Ірпінь. 22.09.2014 року між Комунально-побутовим підприємством «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради та [PERSON] було укладено Договір про надання послуг з опалення №8279 від 22.09.2014 року. За цим Договором КПП «Теплоенергопостач» ІМР зобов`язане було надавати Споживачеві, членам його сім`ї та іншим особам, які проживають у квартирі [ADDRESS] , загальною площею 61,6 м2, послуги з опалення. У свою чергу Споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим Договором (п. 1.1 - 1.4, 5.2 Договору). Договір був укладений на 1 (один) рік, набув чинності з дня його підписання Сторонами та був щорічно продовжений, оскільки за місяць до закінчення строку його дії жодною із сторін не було заявлено про його розірвання або необхідність перегляду (п. 8.1 Договору). На виконання умов вказаного вище договору позивачем послуги надані в повному обсязі. Скарги від мешканців квартири [ADDRESS] не надходили. Так як, будинок по [ADDRESS] є багатоповерховим, опалення до квартири [ADDRESS] здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку. Система опалення квартири відноситься до інженерної системи будинку, як цілісного майнового комплексу, де всі стояки та внутрішні розподільчі мережі опалення гідравлічно ув`язані для забезпечення стабільної роботи внутрішньобудинкової системи загалом, що свідчить про те, що Відповідач отримує теплову енергію. Рішення щодо відключення від мереж централізованого опалення квартири [ADDRESS] , станом на дату звернення до суду, немає. Відтак, Відповідач не відмовився від послуг в установленому порядку та використовує їх для задоволення власних потреб. Відповідно до тарифів на послуги з теплової енергії для населення, які затверджені рішеннями виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 12.10.2010 р. №202; від 23.09.2016 р. №202; 31.10.2017 р. №238; від 27.02.2018 р. №40; від 13.11.2018 р. №221/5; від 26.02.2019р. №28/8, [PERSON] нараховувалась плата за надані послуги з централізованого опалення. Згідно з розрахункового листа абонента [PERSON] з 01.12.2012 року по 30.06.2024 року, відповідачу нараховано, за отримані послуги, суму в розмірі 74 915,63 грн. За період з 01.12.2012 року по 31.12.2014 року відповідачем буо сплачено заборгованість в розмірі 2 509,81 грн. Таким чином, станом на 01.07.2024 року борг відповідача за надані послуги теплопостачання становить 74 915,63 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із до ч.1 та ч. 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Частиною 1 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Згідно із ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. За п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Статтею 162 Житлового кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплої енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.05 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та укладеного Договору, відповідач повинен був сплачувати плату за надані послуги з централізованого опалення, не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим. Нарахування здійснювалися за фактично спожиту теплову енергію, кількість якої визначено загально будинковим тепловим лічильником. За наявності заборгованості у відповідача за цим договором позивач зараховує кошти, що надійшли від відповідача як погашення заборгованості за надані послуги в минулі періоди за цим Договором, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України). Позивачем зобов`язання визначені Договором про надання послуг з опалення виконані належним чином та у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання не виконав, за надані послуги не розраховувався в повному обсязі і станом на липень 2024 року заборгував, відповідно до розрахунку суму боргу 74 915,63гривень. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Щодо позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з відповідних постанов Кабінету Міністрів України. Відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Згідно з п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» ведено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Згідно з п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, на момент звернення до суду із позовом, тобто станом на місяць лютий 2024 року, продовжено дію воєнного стану на усій території України, а відтак і строк позовної давності зупинено. Суд прийшов до переконання про те, що оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, та зупиненням такого строку на час діє воєнного стану в Україні, який введений з 24.02.2022 та діє на момент розгляду справи у суді, а відтак строк позовної давності пропущено у період до квітня 2017 року. Таким чином суд вважає, що позивач має право на стягнення заборгованості за період з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2020 року (останній день розрахунку позивача). Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного СУДУ України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без важної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Згідно з розрахункового листа абонента [PERSON] за період з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2020 року нараховано заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги відповідача 40\~311,58 грн. Враховуючи вищевикладене, оскільки, під час ухвалення даного рішення судом було встановлено пропущення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 грудня 2012 року по 01 квітня 2017 року, а позивачем не доведено переривання строків давності, суд дійшов висновку, що пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення заборгованості з відповідача у строк, більший, ніж передбачений ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині. Враховуючи той факт, що відповідач отримував послуги теплопостачання, не відмовлявся від їх одержання та перебував в договірних відносинах з КПП «Теплоенергопостач», суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за отримані послуги за період з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 40 311,58 грн. Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 3 028,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №438 від 08.02.2024 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме, відсоток задоволених вимог становить (40 311,58 грн. * 100) / 74 915,63 грн. = 53,80 %. Таким чином судовий збір підлягає стягненню у розмірі (3028,00 грн. * 53,80) / 100 = 1629,06 грн. На підставі ст. ст. 526, 611, 625 ЦК України,

Outcome: partial