Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних збитків, 3% відсотків річних та моральної шкоди за невиконання грошового зобов`язання. У своїй позовній заяві просив суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві грошові кошти у розмірі 208 871, 73 грн., грошові кошти в розмірі 43 544, 37 грн. в якості сплати 3% річних за період 01 квітня 2019 року по 31 грудня 2024 року, грошові кошти в розмірі 100 966, 44 грн. в якості сплати за моральну шкоду та грошові кошти у розмірі, що кореспондує розміру задоволених вимог у позові. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що 03 червня 2021 року Окружний адміністративний суд м.Києва ухвалив Рішення по справі №640/5298/21 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яким задовольнив позовні вимоги [PERSON] . 04 липня 2021 року означене Рішення суду набрало законної сили. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, було зобов?язаний перерахувати і виплатити [PERSON] пенсію на підставі Довідки в/ч [NUMBER] від 21 грудня 2020 року №222/4/164/239/941 про розмір грошового забезпечення [PERSON] станом на 05 березня 2019 року. Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 у справі №640/5298/21 Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві було зобов?язане з 05 березня 2019 року виплачувати [PERSON] пенсію з урахуванням 100% суми підвищення пенсії та виплатити Позивачу суму недоплаченої з 01 квітня 2019 року частини пенсії. У січні 2022 року Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві надіслало [PERSON] Документ за №755-37419/C-02/8-2600/22 від 11.01.2022 року, в якому Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві визнало свою заборгованість перед [PERSON] на суму 295839,49 грн. за період з 01 квітня 2019 року по 31 грудня 2021 року. Станом на 25 лютого 2025 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2021 року по справі №640/5298/21 виконане не в повному обсязі і заборгованість не виплачена [PERSON] , починаючи з 01.04.2019 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04 квітня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач зазначає, що виплата заборгованості, обчисленої на виконання рішень суду, ухвалених на користь позивача, буде здійснюватись в порядку черговості в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету, та в порядку черговості виконання рішень суду за датою набрання ними законної сили. Позивач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом під час розгляду справи було встановлено наступне. 03 червня 2021 року Окружний адміністративний суд м.Києва ухвалив Рішення по справі №640/5298/21 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яким задовольнив позовні вимоги [PERSON] . 04 липня 2021 року означене Рішення суду набрало законної сили. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, було зобов?язаний перерахувати і виплатити [PERSON] пенсію на підставі Довідки в/ч [NUMBER] від 21 грудня 2020 року №222/4/164/239/941 про розмір грошового забезпечення [PERSON] станом на 05 березня 2019 року. Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 у справі №640/5298/21 Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві було зобов?язане з 05 березня 2019 року виплачувати [PERSON] пенсію з урахуванням 100% суми підвищення пенсії та виплатити Позивачу суму недоплаченої з 01 квітня 2019 року частини пенсії. У січні 2022 року Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві надіслало [PERSON] Документ за №755-37419/C-02/8-2600/22 від 11.01.2022 року, в якому Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві визнаЛО свою заборгованість перед [PERSON] на суму 295839,49 грн. за період з 01 квітня 2019 року по 31 грудня 2021 року. Станом на 25 лютого 2025 року [PERSON] не в повному обсязі виконав рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2021 року по справі №640/5298/21 і не виплатив [PERSON] заборгованість, починаючи з 01.04.2019 року. У зв`язку із невиконанням Головним управлінням Пенсійного фонду в м. Києві рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2021 по справі №640/5298/21, [PERSON] 18 березня 2024 року висунув Головному управлінню Пенсійного фонду в м. Києві «Досудову вимогу», реєстраційний N?11293/C-2600-24 від 18.03.2024, в якій надав Головному управлінню Пенсійного фонду в м. Києві 10-денний термін на добровільне виконання вищеозначеного Рішення суду. Як зазначає [PERSON] , станом на 25 лютого 2025 року не в повному обсязі виконано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2021 року по справі №640/5298/21 і не виплачено [PERSON] заборгованість, починаючи з 01.04.2019 року. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов?язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Суд зауважує, що визнана відповідачем заборгованість у сумі 295 839,49 грн. за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням держави в особі органу Пенсійного фонду України. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки станом на 25 лютого 2025 року виплата коштів позивачу не здійснена у повному обсязі, зобов`язання відповідача перед позивачем не є припиненим і продовжує існувати як невиконаний борг. Предметом даного спору є вимога про виплату заборгованості, яка вже була предметом розгляду у справі Окружним адміністративним судом м.Києва у справі №640/5298/21. Рішенням суду від 03 червня 2021 року відповідача було зобов`язано здійснити відповідні виплати, яке набрало законної сили, на відповідача було покладено обов`язок здійснити перерахунок та виплату Позивачу пенсії з урахуванням 100% суми підвищення, починаючи з 01 квітня 2019 року. На виконання вказаного рішення суду відповідач листом від 11 січня 2022 року підтвердив нарахування заборгованості у розмірі 295 839,49 грн., чим визнав обсяг свого грошового зобов`язання перед позивачем. Окремо суд зазначає, що згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України, рішення суду є самостійною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Внаслідок набрання рішенням суду законної сили та подальшого розрахунку суми боргу, між органом Пенсійного фонду як боржником та позивачем як кредитором виникло грошове зобов`язання. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому стаття 525 цього ж Кодексу прямо забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, суд наголошує, що за правилами статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки сума заборгованості Позивачу фактично не виплачена, правовідношення між сторонами не є припиненим, а обов`язок Відповідача з виплати коштів залишається чинним. Додатково суд зазначає, що виконання судового рішення є невід`ємною частиною права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 129-1 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи та підлягає виконанню на всій території України. Принцип юридичної визначеності передбачає дотримання принципу поваги до остаточного рішення суду. Повторний розгляд справи з того самого питання за наявності чинного судового рішення прямо суперечить цьому принципу. Таким чином, встановивши наявність чинного судового рішення, яким вже захищено право позивача на отримання вказаних коштів, та враховуючи, що заборгованість у сумі 295 839,49 грн є похідним розрахунком на виконання цього рішення, суд доходить висновку про відсутність підстав для повторного задоволення аналогічних позовних вимог. Окремо суд зауважує, що Відповідно до пункту 7 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 N? 21-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.09.2009 за N? 897/16913 (У редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 09.12.2021 N? 35-1), видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України від 05.06.2012 N? 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили. Облік фінансових зобов?язань, що виникають внаслідок нарахування коштів на виконання судових рішень, здійснюється в автоматизованих системах обробки пенсійної документації (електронних пенсійних справах). Таким чином, фінансування видатків, пов?язаних з погашенням заборгованості за рішеннями суду, відбувається в порядку черговості виконання рішень суду за датою набрання ними законної сили. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Позивач розмір матеріальної шкоди оцінює в 100 966, 44 грн. у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення суду. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд зауважує, що відшкодування моральної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди. Виходячи з вищевикладеного вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 966, 44 грн. не підлягає задоволенню. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed