Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] , та вирішити питання про розподіл судових витрат. На обґрунтування позову зазначив, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 16 січня 2009 року. Від шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач поступово перейшов на віддалену роботу, практично кожного дня забирав сина зі школи, з секції карате, гуляв, влаштовував дозвілля, майже самостійно забезпечував сина і сплачував всі його потреби. Відповідач не дуже цікавилась успіхами та розвитком дитини. Між сторонами часто виникали сварки на ґрунті грошей та матеріального забезпечення, відповідач мала безліч претензій до позивача та дитини. Позивач, врахувавши думку сина і переконавшись, що він вже відносно дорослий, прийняв рішення розлучитись з відповідачем і подав на розірвання шлюбу. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року у справі № 755/11268/20 шлюб розірвано. Дитина певний час проживала з відповідачем, позивач бачився з сином 2-3 рази в тиждень, проводили спільно вихідні. Позивач вчасно платив аліменти на утримання дитини, а також окремо забезпечував сина грошима та іншим необхідним. Всі питання по зв`язку, перукарні, оплати школи, техніки, дозвілля сплачував позивач. У зв`язку із погіршенням ставлення матері до дитини, її періодичними подорожами за кордон, позивач забирав дитину проживати до себе. Після початку війни, в квітні, позивач забрав сина жити до себе і подав заяву в опікунську раду на встановлення місця проживання дитини. 31 жовтня 2022 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 499 місцем проживання дитини було визначено місце проживання батька. Після переїзду стан сина швидко змінився, він став веселий і енергійний, батько прививав йому любов до спорту, навчав піклуватись про себе, приймати власні рішення та відповідати за їх наслідки. У сина значно зросла успішність та інтерес до навчання. На початку 2023 року син прийняв рішення спробувати свої сили у військовій справі і вступити до військового ліцею імені Івана Богуна, дуже ретельно готувався до відбору і вступних іспитів. Відповідач жодного разу не підтримала його вибір не поцікавилась його успіхами, не допомагала, не відвідувала сина, не цікавилась його життям, не проявляла ініціативи у проведенні спільного відпочинку чи подорожей. Відповідач проживає поруч, однак із сином бачилась лише декілька разів. Водночас, у 2023 році звернулася до органів опіки та піклування із заявою про перешкоди у спілкуванні з дитиною. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 червня 2023 року № 434 встановлено графік участі матері у вихованні сина, а саме щонеділі з 13 години до 15 години. Однак, можливістю проводити час із дитиною відповідач не користується. Відповідач свідомо та систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ігнорує особисті права на спілкування з дитиною. В особистому спілкуванні неодноразово вказувала на те, що не бажає спілкуватись з сином, оскільки не відчуває між ними зв`язку. З огляду на викладене позов просив задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 17 жовтня 2024 року на 10 год. 30 хв., сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено процесуальні строки. 11 жовтня 2024 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б., про відкладення судового засідання, у зв`язку з необхідністю ознайомлення представника з матеріалами справи. Просив продовжити встановлений судом процесуальний строк на подачу відзиву на позовну заяву. 15 жовтня 2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Єрмаком О.В., через систему «Електронний суд» ЄСІТС до суду подано клопотання про відкладення підготовчого засідання, просив витребувати у Органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації висновок для вирішення спору по суті. У підготовче засідання 17 жовтня 2024 року сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача - адвокат Терновий Р.Б., подав заяву про проведення підготовчого засідання за відсутності відповідача та її представника, щодо витребування висновку у Органу опіки та піклування не заперечує. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, у підготовче засідання 17 жовтня 2024 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомила. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Єрмака О.В., про витребування доказів, витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Висновок щодо наявності або відсутності підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 23 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» ЄСІТС від представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б., до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач заперечує проти вимог позивача, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Зокрема, представник відповідача зазначив, що 16 січня 2009 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . В період з 01 вересня 2016 року по 16 серпня 2023 року [PERSON] навчався у НВК № 30 «Еконад» (спеціалізованій школі І ступеня з поглибленим вивченням іноземних мов - гімназії). У травні 2020 року через непорозуміння між позивачем та відповідачем [PERSON] із сином почали проживали оремо. 11 листопада 2020 року на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/11268/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач щомісячно частково оплачував відповідачу аліменти на сина в розмірі 1 500,00 грн. У період з 01 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року [PERSON] був членом ДГО «Спортивно-оздоровчого клубу «Бусі-до», де тренувався тричі на тиждень в середній групі секції карате, приймав участь у змаганнях та атестації на пояс. При цьому, мати [PERSON] своєчасно вносила членські внески в клуб (на змагання, атестації на пояс) та забезпечувала сина спортивною формою та захисним знаряддям для тренувань в клубі та в домашніх умовах. 31 жовтня 2022 року на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 499 місце проживання дитини [PERSON] було визначено за місцем проживання позивача. Після переїзду сина на проживання до батька позивач забороняв йому спілкуватись з відповідачем, заблокував вхідні дзвінки від відповідача на своєму та синовому телефонах, що призвело до обмеження спілкування сина з матір`ю. У зв`язку із вказаним, 23 травня 2023 року [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про перешкоджання [PERSON] в побаченні із сином. 20 червня 2023 року на підставі розпорядження Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 434 [PERSON] визначено участь у вихованні неповнолітньої дитини [PERSON] у формі спілкування з сином щонеділі з 13.00 до 15.00 год., за бажанням дитини. З 01 вересня 2023 року позивач без узгодження з відповідачем перевів сина на навчання в Навчально-оздоровчий комплекс Київського військового ліцею імені Івана Богуна, де [PERSON] перебуває цілодобово, сім днів на тиждень. Після переведення сина до військового ліцею відповідач за домовленістю з сином регулярно надсилає йому грошові кошти на картковий рахунок. 16 липня 2024 року [PERSON] надала пояснення до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в яких зазначила, що шлюб з позивачем розпався через його моральне та фізичне насильство; після розлучення син продовжив проживати з відповідачем; коли почалась війна колишній чоловік попросив забрати дитину на тиждень; позивач почав маніпулювати та налаштовувати сина проти матері, не давав бачитись з дитиною; після звернення за захистом до органу опіки батько забрав сина зі школи та перевів до військового ліцею імені Івана Богуна в Боярці; відповідач туди приїздила, але син на зустріч не виходив; зазначає, що батько забороняє сину бачитись з матір`ю, а також із бабусею та дідусем. Згідно із довідками з АСВП та реєстру боржників позивач є боржником, що характеризує його з негативної сторони. Також відповідач зазначила, що до 2022 року дитина мала укладену декларацію із педіатром Якутіною Л. , яка звільнилася, тому була декларація припинена та укладена нова з Хоменко С . Водночас, відповідь від 17 вересня 2024 року № 247 є неінформативною та некомпетентною, автор листа вийшов за межі своїх обов`язків, зазначені в ній факти нічим не підтверджуються. Щодо виписки від 03 серпня 2023 року № 10646 зазначила, що позивач приховав інформації про проведення операції з апендетомії [PERSON] від відповідача, ймовірно через порушення харчової дисципліни позивачем. З посиланням на положення статей 7, 164, 165, 166 СК України зазначили, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У задоволенні позову просили відмовити. 19 листопада 2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Єрмаком О.В., через систему «Електронний суд» ЄСІТС подано заяву про відкладення підготовчого засідання на іншу дату у зв`язку із відсутністю висновку органу опіки та піклування. 20 листопада 2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б., про долучення та витребування доказів, зокрема, просив долучити до матеріалів справи копію листа від 18 жовтня 2024 року № 309 та копію листа ГУ ДПС у місті Києві від 22 жовтня 2024 року. Також просив витребувати у АТ «Універсал Банк» інформацію щодо належності карток № [NUMBER], № [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , та витребувати у Головного управління ДПС у місті Києві інформацію щодо підтвердження або спростування інформації зазначеної у довідці від 19 червня 2024 року № 1/06-24, виданої ФОП [PERSON] , про розмір доходів [PERSON] , а також у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва» інформацію щодо періоду перебування на обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва» [PERSON] , інформацію про ПІБ педіатрів, у яких під наглядом перебував [PERSON] та періодів такого нагляду; щодо дат звернення неповнолітнього [PERSON] в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва»; щодо того хто саме з батьків та в які дати здійснював супровід під час звернення неповнолітнього [PERSON] в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва» за медичною допомогою; витребувати копії медичних документів, які підтверджують звернення неповнолітнього [PERSON] в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва» за медичною допомогою. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б., про витребування доказів, витребувано у Головного управління Державної податкової служби у місті Києві інформації про отримання доходів [PERSON] від ФОП [PERSON] за період з 01 січня 2024 року. Також Витребувано у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва», інформацію про те, хто із законних представників неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (його батьків) здійснював супровід дитини до медичного закладу із зазначенням підстав та дат таких звернень за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2023 року. 10 грудня 2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Єрмака О.В., про відкладення розгляду справи, у зв`язку із участю представника у іншому судовому засіданні. 12 грудня 2024 року у підготовче засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Підготовче засідання відкладено на 05 лютого 2024 року на 11-00 год. 18 грудня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» ЄСІТС надійшла заява третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про долучення до матеріалів справи письмового висновку Органу опіки та піклування, до якої долучено копію Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав від 16 грудня 2024 року № 103-10763. 30 грудня 2024 року, на виконання вимог ухвали від 20 листопада 2024 року про витребування доказів, Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві надано витребовувану інформацію. 07 січня 2025 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва» на виконання вимог ухвали від 20 листопада 2024 року про витребування доказів, надано витребовувану інформацію. 05 лютого 2025 року у підготовче засідання позивач та його представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Терновий Р.Б., у підготовчому засіданні 05 лютого 2025 року проти закриття підготовчого засідання та переходу до розгляду справи по суті не заперечували. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, у підготовче засідання 17 жовтня 2024 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 березня 2025 року на 14 год. 00 хв. Судове засідання, призначене на 18 березня 2025 року на 14 год. 00 хв., знято з розгляду, у зв`язку із звернення до медичного закладу головуючого судді Хромової О.О. Наступне судове засідання призначено на 16 квітня 2025 року на 12 год. 00 хв. 28 березня 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Єрмак О.В., подав клопотання про заслуховування думки дитини, у якому просив викликати у судове засідання [PERSON] , [INFO] , та заслухати його думку у справі. 16 квітня 2025 року у судовому засіданні оголошено перерву до 21 травня 2025 року до 14 год. 00 хв. для виклику та опитування в судовому засіданні дитини [PERSON] та забезпечення присутності представника Служби у справах сім`ї та дітей під час опитування дитини. 06 травня 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Єрмак О.В., подав до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС перелік запитань для проведення опитування дитини. У судовому засіданні 21 травня 2025 року проведено опитування неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у присутності представника Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Муханова А.І. Зауважень до проведення процедури опитування дитини не висловлено. У своїх поясненнях неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зазначив, що він є учнем військового ліцею, навчається на очній формі навчання з понеділка по суботу з 2023 року. Матір з ним не спілкується, часу не проводить. Після розлучення батьків деякий час жив у бабусі [PERSON] з матір`ю. Мама ходила на побачення, влаштовувала особисте життя, від неї чув, що він помилка її молодості. В квітні 2022 року переїхав до батька. Матір хотіла, щоб він жив з батьком. Позов батька підтримує, вважає, що маму слід позбавити батьківських прав. Гроші мама перераховує, але не системно, інколи є затримка у датах переказу. Разом з тим, зазначив, що любить обох батьків. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Єрмак О.В., позов підтримали та просили задовольнити з мотивів, викладених у позові. У свої поясненнях [PERSON] зазначив, що перебував у стосунках з відповідачем, потім вона завагітніла, одружилися, народився син. Утримував сім`ю, працював, але мали місце постійні конфлікти на фінансовому підґрунті. Після розірвання шлюбу син проживав з відповідачем, кошти на утримання дитини надавав та сплачував аліменти. Однак, у дитини погіршилась успішність, з`явилися шкідливі звички. У квітні 2022 року син переїхав до батька. При цьому, відповідач не цікавилася справами дитини, не брала участі в його житті. Відповідач вважала дитину помилкою своєї молодості. Зараз дитина навчається у військовому ліцеї, має добрі досягнення, керує людьми. Участі у вихованні дитини матір також не брала, встановленим порядком спілкування не користувалася, хоча живе на відстані 300 м від сина. Якісь кошти переказує на карту сина, однак основні витрати на утримання здійснює батько. Відповідач інфантильна, живе своїм життям, фактично у дитини є лише батько. Навчанням дитини у ліцеї також не цікавиться. Перешкод у спілкуванні з дитиною для неї не створював. Із вимогою про стягнення аліментів до суду ніхто не звертався, кошти сплачувалися у добровільному порядку. Зараз дитина перебуває на державному забезпеченні, проживає і навчається у ліцеї або вдома на віддаленій формі. Про звернення до лікарні матері не повідомляли, оскільки син того не хотів. Прізвище педіатра, у якого дитина раніше перебувала на обліку, не пам`ятає. Просив позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Єрмак О.В., позовні вимоги підтримав, додатково зазначив, що у матері відсутнє бажання брати участь у житті дитини та її вихованні, готувати його до дорослого життя, [PERSON] слід позбавити батьківських прав. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечували. Відповідач у своїх поясненнях зазначила, що після розірвання шлюбу ситуація складалася нормально, нічого погано про батька вона дитині не говорила. Але з часом батько почав маніпулювати сином, хоча сам близько року проживав у місті Лондон, в цей час вихованням та утриманням дитини відповідач займалася самостійно, показувала дитині світ. З початком війни син проживав з матір`ю. У 2023 році батько звернувся до органів піклування для визначення місця проживання дитини з батьком. Син дійсно хотів жити з батьком, тому не заперечувала проти цього. Батько впливав на дитину, маніпулював ним, тому вона зверталась до шкільного психолога, батька до розмови з психологом не залучала. Однак, батько заперечував проти таких заходів. Потім позивач забрав документи дитини зі школи, дитина почала навчатися у військовому ліцеї. З`ясувала, що ліцей знаходиться в місті Боярка, однак дитина на контакт не пішла, не вийшов, у нього в телефоні контакт заблокований. Останній раз бачила його з батьком влітку, але дитина не хоче спілкуватися. До суду з вимогами про визначення порядку спілкування з сином не зверталася, не хотіла травмувати дитину. З батьком мали домовленості щодо утримання дитини, покупки необхідних речей, але куплені матір`ю речі дитині не подобалися, тому почала просто щомісячно надавати кошти та додатково на свята. Раніше до педіатра дитину водила саме матір, однак лікар припинила працювати, батько самостійно уклав декларацію з новим лікарем. За госпіталізацію дитини нічого не знала. Раніше син відвідував спортивні гуртки. Його успішність в навчанні погіршилась десь в 6-7 класі, оскільки він не хотів навчатися. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Терновий Р.Б., додатково зазначив, що після розірвання шлюбу між сторонами дитина проживала саме з матір`ю, однак, після переїзду дитини до батька почалися обмеження у спілкуванні. У 2023 році у зв`язку з такими обставинами відповідач звернулася до органів опіки та піклування для встановлення порядку спілкування з дитиною. Відповідним розпорядженням визначено форму спілкування з дитиною, за умови наявності бажання у дитини, тому до служби було недоцільно звертатися. Позивач без згоди матері перевів дитину на навчання до міста Боярки у військовий ліцей. Мати завжди допомагає матеріально, надає кошти і дитина ці кошти бере. Факт госпіталізації дитини до медичного закладу мав місце уже після від`їзду на навчання і спричинений порушенням харчової дисципліни саме з боку батька. Вимагаючи позбавлення матері батьківських прав батько діє не в інтересах дитини, такі дії є лише маніпуляціями з його боку. Додатково зауважив, що у навчальному закладі в місті Боярка батька також ніколи не бачили. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, вислухавши думку дитини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Зі свідоцтва про народження від 26 травня 2009 року серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень 26 травня 2009 року зроблено відповідний актовий запис № 1568. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року по справі № 755/11268/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу судом встановлено, що 16 січня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 46. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року по справі № 755/11268/20 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 16 січня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 46, розірвано. Розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 жовтня 2022 року № 499 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини», визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . У листі Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 04 липня 2024 року № 103008-2292 зазначено, що за даними системи електронного документообігу «АСКОД», 23 травня 2023 року до Служби звернулася [PERSON] щодо визначення способів її участі у вихованні і спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON] , так як батько дитини перешкоджає їй це робити. Під час підготовки матеріалів по заяві, за місцем її проживання проведено оцінку потреб сім`ї/особи. Спеціалістами Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб складено відповідний акт. Питання було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. За результатами розгляду Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, винесено розпорядження від 20 червня 2023 року № 434, яким визначено участь матері [PERSON] у вихованні неповнолітнього [PERSON] . Інших заяв [PERSON] не реєструвалося. Так із Витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 червня 2023 року № 434 «Про визначення способів участі батька та матері у вихованні дітей» встановлено, що визначено участь матері [PERSON] у вихованні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з неповнолітнім сном щонеділі - з 13.00 год. до 15.00 год., за бажанням дитини. До матеріалів справи також долучено копію заяви [PERSON] до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 23 травня 2023 року, де зазначено, що з жовтня 2022 року дитина проживає з батьком, який перешкоджає побаченням з дитиною, маніпулює, блокує телефон, налаштовує проти неї. У заяві також зазначено бажаний [PERSON] час для спілкування з дитиною, а саме з 19-00 год. до 21-00 год., за домовленістю з сином, на канікулах теж за домовленістю з сином. В матеріалах справи також міститься копія договору найму житлового приміщення від 02 травня 2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до умов якого наймодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором передає наймачу у строкове платне користування квартиру, яка складається з однієї кімнати для проживання, за адресою: [ADDRESS] . Разом з наймачем буде проживати одна особа, а саме: син [PERSON] . Термін найму приміщення з моменту його прийняття за актом прийому-передачі становить 36 місяців. У поясненнях від 16 липня 2024 року [PERSON] зазначила, що з 2009 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , але шлюб розпався через моральне та фізичне насильство, дитина проживала з матір`ю, однак, з початком війни батько попросив забрати дитину на тиждень, потім почав маніпулювати дитиною та налаштовувати проти, не давав бачити сина. У зв`язку з цим звернулася до опіки з метою встановлення порядку участі у житті дитини, після чого батько забрав дитину зі школи та перевів до військового ліцею в місті Боярка. Дитина на зустрічі не виходила внаслідок такої заборони з боку батька. Батько не дозволяє бачитися та спілкуватися з дитиною, а також з його дідусем та бабусею. Щомісячно на картку сина перераховує грошові кошти. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , навчався з 1 класу з 01 вересня 2016 року по 7 клас 16 серпня 2023 року у НВК № 30 «Еконад» (спеціалізованій школі І ступеня з поглибленим вивченням іноземних мов-гімназії) м. Києва. Ліцей № 30 «Еконад» Дніпровського району міста Києва є правонаступником НВК № 30 «Еконад» Дніпровського району міста Києва. Вказане зазначено у довідці від 21 жовтня 2024 року № 01-19/769, виданій Ліцей № 30 «Еконад» Дніпровського району міста Києва. Згідно характеристики від 21 жовтня 2024 року № 01-19/770, виданої Ліцей № 30 «Еконад» Дніпровського району міста Києва, [PERSON] навчався в Ліцеї з першого по сьомий клас. До навчання ставився добре, мав бажання вчитися. Школу відвідував, пропускав уроки тільки з поважної причини. Засвоював освітній матеріал на достатньому та середньому рівнях. Начався не в повну міру своїх можливостей. Домашні завдання виконував старанно. У школі поводив себе спокійно, врівноважено. З повагою ставився до старших. Свої класні обов`язки виконував відповідально. Часто брав участь у різних заходах, походах та святах. Емоційний стан дитини врівноважений, спокійно реагував на зауваження, виправляв помилки, здатний будувати стосунки у форматі діалогу. З класним колективом були добрі відносини, мав багато друзів серед учнів, активний у спілкуванні, користувався авторитетом серед однокласників. Сміливий, сумлінний, відповідальний, легко знаходить спільну мову, вміє йти на компроміс. З довідки від 14 жовтня 2024 року, виданої Дитячою громадською організацією «Спортивно-оздоровчий клуб «Бусі-до» встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був членом Дитячої громадської організації «Спортивно-оздоровчий клуб «Бусі-до» з 01 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тренувався в середній групі секції карате тричі на тиждень (приймав участь у змаганнях та атестації на пояс). Мати [PERSON] своєчасно вносила членські внески в клуб (на змагання, атестації на пояс) та забезпечувала сина спортивною формою та захисним знаряддям для тренувань в клубі та в домашніх умовах. Згідно з листа Навчально-оздоровчого комплексу Київського військового ліцею імені Івана Богуна від 19 липня 2024 року № 247, за період навчання у НОК КВЛ з серпня 2023 року по теперішній час дитина [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] в житті сина, а також його навчальному процесі участі не приймає, успішністю в навчанні дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує, культурні заходи, які проводяться за участі її сина, не відвідує. Вихованням та навчальним процесом переважно займається батько дитини [PERSON] . Інформацію надано на підставі доповідної командира 7 навчальної роти - старшого офіцера-вихователя. До листа додано копію доповідної командира 7 навчальної роти - старшого офіцера-вихователя [PERSON] матеріалах справи також міститься доповідна записка командира 7 навчальної роти - старшого офіцера-вихователя [PERSON] , де зазначено, що [PERSON] навчається на достатньому рівні. На протязі 2023-2024 року в НОК КВЛ проходили різні культурні та інші заходи, серед яких виїзди та відвідування Національного університету оборони України, парку «Співоче поле», театру ляльок, Виставкового центру в місті Києві, тощо. Участі у даних заходах батьки [PERSON] не приймали. Протягом періоду навчання [PERSON] в НОК КВЛ [PERSON]. не приходила, батьківські збори не відвідувала. Також до матеріалів справи долучено копію табелю навчальних досягнень учня 7/3 класу НОК КВЛ імені Івана Богуна [PERSON] за 2023/2024 навчальний рік. У листі КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дніпровського району міста Києва» від 04 липня 2024 року № 485 зазначено, дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває під динамічним наглядом лікаря-педіатра, згідно декларації. Мати [PERSON] не зверталася до центру з письмовими/усними запитами про одержання інформації про стан здоров`я сина. На прийомі в лікаря-педіатра дитина завжди була в присутності батька - [PERSON] . До матеріалів справи долучено виписку від 03 серпня 2023 року № 10646 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , [INFO] , у якій зазначено, що у період з 31 липня 2023 року по 03 серпня 2023 року [PERSON] перебував у амбулаторно-поліклінічному закладі із діагнозом гострий флегмонозний апендицит. У своєму листі від 19 грудня 2024 року № 921, наданому на виконання вимог ухвали від 20 листопада 2024 року по справі № 755/15730/24, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дніпровського району міста Києва» зазначено, що [PERSON] , [INFO] , на обліку в центрі перебуває після народження, більш точна інформація першого обстеження дитини в медичному закладі та подальші відвідування відображені в медичній карті амбулаторного хворого, яка знаходиться в батьків дитини. На прохання лікаря-педіатра надати до медичного закладу медичну картку дитини для надання відповіді на ухвалу суду, батько дитини проігнорував прохання. Відповідно до відомостей системи «Hels UA» з 23 квітня 2024 року з [PERSON] переукладено декларацію про надання первинної медичної допомоги, яку він особисто підписав. В системі не відображено хто з батьків супроводжував дитину так як відстеження даних обставин не входить в повноваження лікаря-педіатра та не передбачено самою системою. При зверненні [PERSON] до лікаря-педіатра від 04 грудня 2023 року є відмітка: «зі слів батька….», та від 22 жовтня 2024 року про прибуття матері дитини до лікаря-педіатра, без дитини з питань адміністративної процедури про що зроблено відповідний запис. У матеріалах справи також містяться банківські квитанції про оплату, зокрема від 03 січня 2022 року на суму 1 500,00 грн, від 03 лютого 2022 року на суму 1 500,00 грн, від 05 березня 2022 року на суму 2 000,00 грн, від 05 квітня 2022 року на суму 1 500,00 грн, Платником зазначено [PERSON] , отримувачем - [PERSON] . Призначення платежу - «Аліменти на утримання дитини [PERSON] » із вказівкою за місяць платежу. Водночас, в матеріалах справи також наявні платіжні документи платника [PERSON] , а саме від 15 листопада 2023 року про сплату на суму 2 530,00 грн, від 25 грудня 2023 року на суму 510,00 грн, від 15 січня 2024 року на суму 2 530,00 грн, від 15 лютого 2024 року на суму 3 035,00 грн, від 15 березня 2024 року на суму 3 035,00 грн, від 15 квітня 2024 року на суму 3 035,00 грн, від 15 травня 2024 року на суму 3 035,00 грн, від 15 травня 2024 року на суму 2 025,00 грн, від 14 червня 2024 року на суму 3 035,00 грн, від 15 липня 2024 року на суму 3 035,00 грн, від 15 серпня 2024 року на суму 4 045,00 грн, від 14 вересня 2024 року на суму 3 035,00 грн. Переказ коштів здійснювався на банківську картку № [NUMBER] та № [NUMBER] . Суд враховує, що сторони не заперечували факт належності банківських карток [PERSON] , [INFO] , та отримання ним коштів від [PERSON] . Також до матеріалів справи долучено паперову копію інформації з відкритого порталу даних - Єдиний реєстр боржників, з якої встановлено, що станом на 16 жовтня 2024 року за даними [PERSON] інформація відсутня. Водночас, міститься інформація про примусове стягнення заборгованості з [PERSON] (виконавче провадження № [NUMBER]). В матеріалах справи міститься роздруківка інформації з відкритого порталу даних Автоматизована система виконавчого провадження щодо [PERSON] з інформацією про виконавчі провадження, у яких останній перебував у статусі боржника із вказівкою на особу стягувача та актуальний стан виконавчого провадження на дату формування витягу. Відповідно до довідки від 19 червня 2024 року № 1/06-24, виданої ФОП [PERSON] , [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на посаді адміністратора системи з 19 листопада 2019 року. Довідка також містить інформацію про нараховану заробітну плату за період з грудня 2023 року по травень 2024 року, що складає 237 700,00 грн. Водночас, згідно з даними інформаційних ресурсів ДПС України, ФОП [PERSON] до Головного управління ДПС у місті Києві подані податкові розрахунки щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а саме: за 1 квартал 2024 року, за 2 квартал 2024 року. В зазначених звітах відображається використання найманої праці за трудовим договором (контрактом) з фізичною особою [PERSON] з датою звільнення з роботи - 30 червня 2024 року. Також надано інформацію про виплачені доходи за період з січня 2024 року по червень 2024 року. Інформацію надано на виконання вимог ухвали від 25 листопада 2024 року. Суд враховує, що інформація про доходи [PERSON] , зазначена у довідці від 19 червня 2024 року № 1/06-24, виданій ФОП [PERSON] , та у даних ГУ ДПС у місті Києві відрізняється. Частиною третьою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). Відповідно до положень статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Як уже зазначалося раніше, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , актовий запис від 26 травня 2009 року № 1568, про що свідчить свідоцтво про народження від 26 травня 2009 року серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані одним із батьків до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Викладене узгоджується із правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 9 (провадження № 61-2175св20). Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначає, що сторони мають спільну дитину - [PERSON] . Після його народження утриманням сім`ї займався позивач. Після розірвання шлюбу дитина проживала з матір`ю, однак остання неналежно ставилася до виконання батьківських обов`язків, займалася влаштуванням особистого життя, часто подорожувала за кордон, дитина залишалася з бабусею або у батька. З урахуванням бажання самої дитини, син почав проживати з батьком, його утриманням та вихованням займається тільки батько, мати з дитиною не спілкується, його життям, навчанням, здоров`ям не цікавиться, витрат на утримання не здійснює. Відповідними розпорядженнями органу опіки та піклування визначено місце проживання дитини з батьком та встановлено графік спілкування матері та дитини. Однак, матір такого графіку не дотримується, з дитиною не бачиться. На підтвердження зазначеного до матеріалів справи долучено копію Розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 жовтня 2022 року № 499 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини», яким визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , копію Витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 червня 2023 року № 434 «Про визначення способів участі батька та матері у вихованні дітей», яким визначено участь матері [PERSON] у вихованні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з неповнолітнім сном щонеділі - з 13.00 год. до 15.00 год., за бажанням дитини. Також надано копію листа НОК КВЛ імені Івана Богуна від 19 липня 2024 року № 247, де зазначено, що мати [PERSON] в житті сина, а також його навчальному процесі участі не приймає, успішністю в навчанні дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує, культурні заходи, які проводяться за участі її сина, не відвідує. А також лист КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дніпровського району міста Києва» від 04 липня 2024 року № 485 та виписку від 03 серпня 2023 року № 10646 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , як на докази необізнаності матері про стан здоров`я дитини. Суд враховує, що до матеріалів справи не долучено відомостей, які б свідчили про негативну характеристику особи [PERSON] , випадків вияву відповідачем аморальної чи антисоціальної поведінки, проявів жорстокості до дитини чи оточуючих, відомостей про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, тощо. Також з матеріалів справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що батько [PERSON] з вимогами про стягнення аліментів на сина чи з вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину до суду не звертався. Водночас, сторони не заперечують, що матір у добровільному порядку надає грошові кошти на картковий рахунок сина, обов`язку матеріального забезпечення сина не заперечує. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 також зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. За положенням частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. У висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав від 16 грудня 2024 року № 103-10763 зазначено, що мати дитини [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Пояснила, що бажає спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні та утриманні. [PERSON] попереджено про дотримання нею прав дитини та ознайомлено про її відповідальність, передбачену законодавством України, у разі порушення прав неповнолітнього. Неповнолітній [PERSON] , 2009 року народження, повідомив, що бажає проживати з батьком, позовні вимоги батька щодо позбавлення матері батьківських прав підтримує в повному обсязі. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , так як на даний час не достатньо правових підстав. Тобто, обставин, які свідчать про необхідність застосування такого заходу впливу до матері дитини, результатів обстеження умов проживання дитини та її батьків, їх психологічних характеристик, стосунків між дитиною та її батьками, наявності з боку матері загрози для благополуччя неповнолітнього сина, його здоров`я та психічного розвитку, а також відомостей про вжиття заходів для надання матері і дитині допомоги у підтримці стосунків у висновку не наведено, працівниками служби не встановлено. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дитини. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази тривалого, систематичного та саме умисного, а не спричиненого тимчасовими життєвими обставинами, ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13192/19-ц (провадження № 61-2237св21), у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначає, що відповідач влаштовує особисте життя, вважає сина помилкою своєї молодості, проживає поруч з сином, але ним зовсім не цікавиться, отже нехтує своїми батьківськими обов`язками. Оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері та дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)). Згідно статті 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час розгляду такої категорії справ, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки дитини. Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 роз`яснив, що система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється такими правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Проте згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідатиме та не сприятиме захисту прав та інтересів дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Отже, думка дитини є істотною обставиною під час вирішення спору, однак не є виключною. Думка дитини не може бути єдиною чи основною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки така думка не завжди може відповідати інтересам самої дитини, та може бути висловлена від впливом певних зовнішніх факторів. Психіка дитини є вразливою та легше, ніж психіка дорослих, піддається таким факторам впливу, як сімейна обстановка, навколишнє оточення, думка інших людей. У своїх поясненнях неповнолітній [PERSON] , [INFO] , про наявність обставин, які б слугували підставами для застосування до матері такого заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, не повідомив. Про випадки неналежної, антисоціальної, грубої чи жорстокої поведінки матері не зазначив. Про наявність особистого конфлікту з матір`ю та його причини не зазначив. Про створення матір`ю перешкод у реалізації ним власних прав та інтересів також не повідомив. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його матері по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Отже, у справі судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, відповідач зазначає про власне бажання зберегти зв`язок із дитиною, бути частиною його життя. Відтак підстави для позбавлення батьківських прав, передбачені частиною другою статті 164 СК України, відсутні, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, і допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Надані стороною позивача до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо сина. Суд також враховує, що органами опіки та піклування під час підготовки висновку від 16 грудня 2024 року № 103-10763 попереджено [PERSON] про необхідність дотримання нею прав дитини та ознайомлено про її відповідальність, передбачену законодавством України, у разі порушення прав неповнолітнього. Таким чином, в цій конкретній ситуації, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав з дотриманням статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», які є надзвичайно важливими. Оцінка «якнайкращих інтересів дитини» включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в цьому випадку стосовно цієї особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (пункт 1 статті 3)). Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики Європейського Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. З урахуванням встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed