Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з 20 вересня 2022 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2023 року між ними розірвано. [INFO] вона народила сина [PERSON] , батьком якого вказаний колишній чоловік та відповідач у справі. З моменту народження дитини і до сьогодні через відсутність згоди батька вона не може зареєструвати місце проживання дитини і, відповідно, отримати виплати при його народженні, укласти декларацію з лікарем-педіатром. 29 квітня 2024 року вона зверталася в управління «ЦНАП» виконавчого комітету Ковельської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини. Однак їй у цьому було відмовлено, оскільки відповідач не дає згоди на реєстрацію сина за місцем її реєстрації на [ADDRESS] . За таких обставин змушена вирішувати це питання в судовому порядку. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися. До початку засідання представником подано заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. Заявлені вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, до початку засідання подав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності. Заявлені вимоги визнав, не заперечив проти задоволення позову та визначення місця проживання малолітнього сина за місцем реєстрації його матері. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради в судове засідання не з`явився, у поданій заяві клопотав проводити розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Заявлений позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оскільки відповідач позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2022 року. Однак сімейне життя не склалося і рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2023 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу, [INFO] , позивачка народила сина [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 16 вересня 2024 року виконавчим комітетом Ковельської міської ради, актовий запис № 28 (а.с. 6). Позивачка разом з малолітнім сином проживає за місцем своєї реєстрації в [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований та проживає за іншою адресою. Відповідно до статей 150-157\~СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Згідно зі ст.\~157\~Сімейного кодексу\~України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.\~160\~СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з вимогами ст.\~161\~СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 3 ст.\~11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Враховуючи вищенаведені обставини справи, а також те, що відповідач позов визнав, не заперечив проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, суд погоджується з доводами позивачки про те, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем її проживання буде відповідати інтересам дитини, а тому суд вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини разом іх матірю [PERSON] за місцем її проживання На підставі викладеного, ст.160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved