Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулась із заявою в суд про встановлення факту смерті особи на території іноземної держави, посилаючись на наступні обставини. Так громадяни України - [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . [PERSON] є донькою заявниці, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] ), тобто заявниця є бабусею малолітнього [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Батько дитини своїх батьківських обов`язків не виконував, взагалі не цікавився розвитком сина, його інтересами та здоров`ям. У зв`язку із чим, після смерті доньки заявниці, згідно наказу №75 виконувача обов`язків начальника Служби у справах дітей ОМР від 23.05.2024, малолітнього [PERSON] , взято на первинний облік, як дитину, яка залишилась без батьківського піклування. Відповідно до наказу №75/1 виконувача обов`язків начальника служби у справах дітей ОМР від 23.05.2024 малолітній онук, проживає разом зі заявницею і відповідно вона одна займаюся його вихованням, лікуванням та матеріальним забезпеченням всім необхідним для життя та розвитку. Батько малолітнього [PERSON] , участі в його вихованні та утриманні не брав, і не мав наміру змінювати своє відношення до сина. Працівниками відділу опіки було роз`яснено заявниці можливість позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина та призначити заявницю опікуном останнього. Отримавши всю інформацію стосовно порядку та наслідків такого процесу, заявниця почала готувати відповідні документи з метою звернення до суду. Поряд із цим, нещодавно заявниці стало відомо, що [INFO] [PERSON] помер. Його смерть зареєстрована в д. Давидово, Орехово-Зуєвського міського округу, Московської області Російської Федерації, про заявниці надіслано фотокопію свідоцтва про смерть російського зразка. Однак, враховуюче те, що факт смерті [PERSON] відбувся в момент проживання в країні, яка наразі є територією країни - агресора, свідоцтво про смерть [PERSON] не має юридичного значення на території України, і як наслідок заявниця позбавлена можливості підтвердити факт смерті останнього. Вказані обставини змусили заявницю звернутись до суду із даною заявою про встановлення юридичного факту, що відбувся на території іноземної держави з метою подальшого встановлення опіки та призначення опікуном малолітнього онука. На підставі викладеного, заявниця просить: факт смерті громадянина України - [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Санкт-Петербург, Дата смерті: [INFO] , Місце смерті - Російська Федерація, Московська область, Орехово-зуєвський міський округ, м.Давидово. В судовому засіданні заявниця підвередила обставини, які викладені у заяві, а також пояснила, що її дочка проживала не території Авт. Респ. Крим, де народила дитини. Після смерті дочки її син [PERSON] став проживати спільно із нею. Однак батько малолітнього зник, остаточне місце перебування їй не було повернуто. Від своїх знайомих вона дізналась, що він помер [INFO] , у Російської Федерації, Московська область, Орехово-зуєвський міський округ, м.Давидово, та їй було надіслано фотокопію свідоцтва про смерть. На даний час, фактично малолітній [PERSON] , [INFO] залишився без батьківського піклування, але підтвердити факт смерті [PERSON] вона не може, оскільки він помер в Російської Федерації. Представники Пересипський відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відповідно до поданого пояснення просили відмовити у задоволенні заяви, оскільки територія на які помер [PERSON] не є тимчасово окупованою територією України. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Так судом встановлено, громадяни України - [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2024р. у справі №523/17142/24 встановлено факт народження [INFO] дитини чоловічої статі [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України у м. Ялта, АР Крим, Україна, матір`ю якого є громадянка України [PERSON] , [INFO] , батьком - громадянин України [PERSON] , [INFO] . У ході розгляду справи судом також встановлено, що 27 вересня 2019 року [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Санкт-Петербург, громадянина України, визнано батьком дитини [PERSON] , якого [INFO] народила громадянка України [PERSON] , [INFO] , у м.Ялті АР Крим. [PERSON] є донькою заявниці, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] ), тобто заявниця є бабусею малолітнього [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Батько дитини своїх батьківських обов`язків не виконував, взагалі не цікавився розвитком сина, його інтересами та здоров`ям. У зв`язку із чим, після смерті доньки, згідно наказу №75 виконувача обов`язків начальника Служби у справах дітей ОМР від 23.05.2024, малолітнього [PERSON] , взято на первинний облік, як дитину, яка залишилась без батьківського піклування. Відповідно до наказу №75/1 виконувача обов`язків начальника служби у справах дітей ОМР від 23.05.2024 малолітній онук, проживає разом зі заявницею і відповідно вона одна займаюся його вихованням, лікуванням та матеріальним забезпеченням всім необхідним для життя та розвитку. Заявниці стало відомо, що [INFO] [PERSON] помер. Його смерть зареєстрована в д. Давидово, Орехово-Зуєвського міського округу, Московської області Російської Федерації. В судовому засіданні заявниці надала фотокопію свідоцтва про смерть російського зразка, яке було видано 10.02.2025, з якого убачається, що [INFO] [PERSON] помер. Його смерть зареєстрована в м. Давидово, Орехово-Зуєвського міського округу, Московської області Російської Федерації. Правові підстави ухваленого рішення. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження жінкою дитини. Відповідно до статей 3, 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина має бути зареєстрована відразу після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до статті 6 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-ІІІ) громадянство України набувається, зокрема, за народженням. Згідно із статтею 7 Закону № 2235-ІІІ особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини 3, 4 статті 49 Цивільного кодексу України). Згідно із статтею 144 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Відповідно до частин першої, четвертої статті 13 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до СК України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок утворення медичної консультаційної комісії та положення про неї затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Однак, відповідно до частин дев`ятої-десятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно з пунктом 4 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану, якщо державна реєстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження, дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду. Відповідно до ч.1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована відразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 22 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон про міжнародне приватне право) до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною першою статті 13 Закону про міжнародне приватне право документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила реєстрації актів цивільного стану), відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Про деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX). 22 грудня 2022 року Закон № 2783-IX опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року він набрав чинності. Закон № 2783-IX передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з РФ та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2). Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з РФ та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року. З дати зупинення дії Мінської конвенції, зокрема, до документів, виданих на території РФ і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з РФ і Білоруссю. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Важливою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді про правовладдя, ухваленій на її 86-му пленарному засіданні, що відбулося 25-26 березня 2011 року, зазначила, що правова визначеність у державі, яка керується верховенством права, зокрема, передбачає, що текст закону має бути легкодоступним; закони мають бути застосовані у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; юридичні норми мають бути чіткі і точні; держава повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»). Статтею 317 ЦПК України врегульовано особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Згідно із частиною третьою статті 317 ЦПК України у рішенні про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Відповідно до частин дев`ятої-десятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) Відповідно до п. 5 ч. 2ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 7 ч. 1ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно до ч.1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. На підставі викладеного, суд вважає, що заява підлягає задоволенню у повному обсязі. В даному випадку суд виходить саме з найкращих інтересів дитини, оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] залишився без батьківського піклування, але підтвердити факт смерті [PERSON] заявниця не може, оскільки він помер в Російської Федерації. В даному випадку терміново необхідно вирішувати питання щодо опікунства над дитиною.

Outcome: approved