Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

24.03.2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 29 січня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби, Харківського міського управління юстиції, актовий запис №74 та стягнення аліментів на її користь на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у частці 1/2 від заробітку (доходу), щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну дитину для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з моменту подання позову до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що вони з відповідачем знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 29 січня 2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей- [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між сторонами не склалось, з причин різності характерів та вподобань, втрачено почуття поваги та любові один до одного. Позивач вважає, що збереження родини не є можливим, на примирення вона не згодна, тому просила розірвати шлюб.\~\~Спору про визначення місця проживання дітей та поділ майна на теперішній час сторони не мають. Також просила суд стягнути щомісячно з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у частці 1/2 від заробітку (доходу), щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну дитину для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з моменту подання позову до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Посилалась на те, що відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання неповнолітніх дітей, тому вона вимушена звертатись до суду з вказаним позовом. Діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , знаходяться на повному її утриманні. Вона, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання, згідно довідки ВПО від 14.02.2023р. № 6333-5002574181: [ADDRESS] , разом з неповнолітніми дітьми. Ухвалою суду від 26.03.2025 року відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання. У судове\~засідання позивач\~ [PERSON] \~не з`явилась,\~надала заяву,\~в якій\~ просила розглянути\~справу за\~її відсутності,\~позовні вимоги\~підтримала та\~просила розірвати\~шлюб та\~стягнути з\~відповідача аліменти\~на утримання\~дітей. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду невідомі, відзиву, заперечень до суду подано не було. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29 січня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби, Харківського міського управління юстиції, актовий запис №74. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей- [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що сторони шлюбні відносини не підтримують, мають різні погляди на сімейне, спільне життя та ведення спільного господарства. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 Сімейного кодексу України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів громадянського стану. Частина перша\~ст. 24 СК України\~встановлює, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. За\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею\~113 СК України\~передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу прізвище змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Клопотань про повернення дошлюбного прізвища не заявляла. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним шлюб між сторонами розірвати, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, не заперечувалось сторонами, що неповнолітні діти проживають з позивачем. Відповідно до довідки Військової частини [NUMBER] №221/17, [PERSON] перебуває на військовій службі у ВЧ [NUMBER] [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789-XIIвід 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно положень вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 Сімейного Кодексу України \~передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частинами 1, 2\~статті 183 Сімейного Кодексу України\~передбачено, що частка заробітку (доходу)матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох\~дітей -\~однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 цієї статті). Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Частиною 1 статті 191 Сімейного Кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з дня подання позовної заяви до суду тобто 24.03.2025 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів у частці 1/2 від заробітку (доходу), щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну дитину для дитини відповідного віку, задоволенню не підлягає, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства України. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд стягує судовий збір з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial