Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

У провадження Самарського районного суду міста Дніпра 24.01.2023 надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Позов обґрунтований тим, що 09.06.2023 у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням позивачки та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої було пошкоджено обидва автомобілі. 08.07.2023 р. старшим інспектором ВРОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області Вороновим Д.А., за фактом вказаної ДТП, відносно позивачки було складено протокол про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, який направлено на розгляд суду. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] не визнала себе єдиною винною у ДТП. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2023 року за клопотанням позивачки у справі була призначена авто-технічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського НДЕКЦ, а згідно з висновком судового експерта Прилєпіна С.Л. № СЕ-19/104-23/32421-ІТ від 21.11.2023 року було встановлено в тому числі і вину водія [PERSON] у ДТП. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2023 у адміністративній справі № 206/3309/23 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, складеним 08.07.2023 відносно [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, залишеною в силі постановою судді Дніпровського апеляційного суду від 22.03.2024 р., на підставі ст. 38 КУпАП судом визнано наявність обопільної вини обох водіїв у ДТП, провадження щодо позивачки закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. У зв`язку з викладеним, 24 квітня 2024 року [PERSON] зверталась із заявою до УПП у Дніпропетровській області про притягнення також і [PERSON] до адміністративної відповідальності, однак, у задоволенні цієї заяви їй було відмовлено. Не погодившись із прийнятим УПП рішенням, [PERSON] оскаржила його до ДПП Національної Поліції України, яке повідомило її листом від 28.10.24 про задоволення вимог її скарги. 26.10.2024 старшим інспектором ВРОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області Вороновим Д.А. за фактом цієї ж ДТП відносно іншого водія [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення сер. ЕПР1 № 159151, за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, який також направлено на розгляд суду. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 у адміністративній справі № 206/5879/24 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ЕПР1 № 159151, складеним 26.10.2024 відносно [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, залишеною в силі постановою судді Дніпровського апеляційного суду від 14.01.25, підтверджено наявність вини у ДТП також і [PERSON] , відносно нього на підставі ст. 38 КУпАП закрито провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, [PERSON] добросовісно та послідовно було вжито усіх заходів до встановлення як усіх винуватців у спричиненні шкоди так і розміру спричиненої внаслідок ДТП шкоди і лише станом на 14.01.2025 судовими рішеннями, які набрали законної сили було нарешті установлено наявність обопільної вини водіїв автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] Русецького 0.10. у дорожньо- транспортній пригоді, яка сталась у [ADDRESS] 09.06.2023 о 23:50. Оскільки вказаними судовими рішеннями було встановлено лише наявність вини обох водіїв без встановлення відповідного ступеню вини кожного з водіїв, за загальним правилом цивільно-правової відповідальності, кожен з них повинен відшкодувати 50% від суми завданих ним збитків майну іншого водія. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час завдання ним збитків майну, яке перебуває в володінні позивачки - автомобілю «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323). 09 червня 2023 року [PERSON] звернулась до відповідача ПРАТ СК «Арсенал Страхування» із заявою про страховий випадок, яка була зареєстрована за № 109.01839723. 12.07.2023 на підставі її заяви від 07.07.2023, про оцінку майна з метою визначення матеріального збитку, завданого транспортному засобу (іншому майну) з метою визначення його ринкової (дійсної) вартості і розміру прямого збитку залученим відповідачем судовим експертом Мазуреком О.А.- було проведено огляд пошкодженого майна - автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] . Згідно висновку експерта (калькуляції) ЄYs120723 від 20.07.2023 визначено вартість відновлюваного ремонту в сумі 1 291 085,69 грн. і розмір збитків на момент заподіяння шкоди в сумі ринкової вартості автомобіля на момент ДТП - 550 000 грн. Упродовж 2023-2024 років [PERSON] постійно перебувала на зв`язку зі співробітниками ПРАТ СК «Арсенал Страхування» та просила виплатити їй страхове відшкодування, однак, останні просили надати рішення суду, яке набрало законної сили про установлення винуватості [PERSON] у ДТП. Після отримання вказаного вище судового рішення, 13.02.2025 [PERSON] звернулась із письмовою заявою до відповідача про страхове відшкодування у якій просила страховика ПРАТ СК «Арсенал Страхування» виплатити їй відповідне страхове відшкодування у сумі 225 000 грн. (50% розміру завданої шкоди) за шкоду, спричинену водієм [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце у [ADDRESS] 09.06.2023 о 23:50 за участі автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 0.10. Листом від 28.02.2025 № 280225-0478/к/у відповідач ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відмовив позивачці у задоволенні вказаної вище заяви з мотивів пропуску нею річного з моменту настання ДТП строку, установленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на подання заяви про страхове відшкодування на підставі пп. 37.1.4 п. 37.1. ст. 37 вказаного Закону, а також у зв`язку з ненаданням нею документа від власника пошкодженого у ДТП автомобіля, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину). Позивачка вважає, що пропуск строку, установленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на подання заяви про страхове відшкодування не припинив її право на відшкодування шкоди, оскільки з моменту настання ДТП до моменту її звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача поведінка позивачки була добросовісною та була спрямована на відновлення порушеного права. При ДТП, яка сталася при наявності вини обох водіїв (учасників) має значення ступінь вини кожного з них (це і є обставиною, яка має істотне значення). Учасники ДТП мають право звернутися до страхової кампанії іншого учасника ДТП з заявою про виплату страхового відшкодування. В такому випадку, при наявності обопільної вини, кожна страхова компанія виплачує заявнику 50% від суми завданих збитків. На думку позивачки, оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час завдання ним збитків майну, яке перебуває у володінні позивачки - автомобілю «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ №209941323), саме відповідачу належить відшкодувати позивачці шкоду, завдану ним внаслідок ДТП (225000,00 грн.) в межах ліміту страхового відшкодування, який на час спричинення майнової шкоди становив 160000,00 грн. (максимальна страхова виплата за шкоду, спричинену майну). Щодо пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування позивачкою зазначено, що поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 Цивільного кодексу України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 Цивільного кодексу України. Відмова від належного особі права припиняє таке право. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15). Поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи). Разом з тим, ані Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи (особи, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування) на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. У постанові КЦС ВС від 9 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21 суд виснував, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Строки на подачу заяви про виплату страхового відшкодування є преклюзивними та не можуть бути поновлені, проте якщо заявник на виплату страхового відшкодування діяв добросовісно, то суд може захистити порушене право. Щодо наявності у позивачки права вимоги за даним позовом, нею зазначено, що у постанові ВС КЦС 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18), визначено, що «п.1 ч. 1 ст. 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Враховуючи те, що відповідно до ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну». У постанові ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб». Оскільки в момент ДТП позивачка мала реєстраційний документ на транспортний засіб «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] , це свідчить про правомірність її володіння ним і є підставою, для звернення за захистом права на відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. На момент звернення до суду із даним позовом ані відповідачем ані [PERSON] не відшкодовано завдану позивачці шкоду. Тому на підставі зазначеного, позивачка [PERSON] просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на її користь грошові кошти в сумі 160000 (сто шістдесят тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судові витрати покласти на відповідача. В судове засідання [PERSON] надала письмову заяву, згідно якої просила про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, у зв`язку з неявкою відповідача не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Представник відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» в судове засідання не з`явився, про дату місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать заяви приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» щодо: відкладення розгляду справи, ознайомлення з матеріалами. Відзиву на позовну заяву відповідач не надав про причини неявки не пояснив. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] також не з`явився, про дату місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, Небажання відповідача надавати докази, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем. На підставі письмової заяви позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 247, 280-282 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної страви та надані письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди. На виконання ухвали суду про витребування доказів, експертом [PERSON] було надано до суду засвідчену копію калькуляції відновлювального ремонту ЄYs120723 від 20.07.2023 року, виконаної за заявкою ПрАТ СК "Арсенал Страхування" на підставі огляду колісного транспортний засіб «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] від 12.07.2023 року. За змістом ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Матеріалами справи підтверджується, що 09.06.2023 у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням позивачки та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] внаслідок якої було пошкоджено обидва автомобілі. 08.07.2023 р. старшим інспектором ВРОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області Вороновим Д.А., за фактом вказаної ДТП відносно позивачки було складено протокол про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, який направлено на розгляд суду. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] не визнала себе єдиною винною у ДТП. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2023 року за клопотанням позивачки у справі була призначена авто-технічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського НДЕКЦ, а згідно з висновком судового експерта Прилєпіна С.Л. № СЕ-19/104-23/32421-ІТ від 21.11.2023 року було встановлено в тому числі і вину водія [PERSON] у ДТП. Обопільна вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується: - копією протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.06.23, яка мала місце у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , яким підтверджуються наявність та локалізація механічних пошкоджень автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] ; - копією ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2023 про призначення судової авто-технічної експертизи у справі про адміністративне правопорушення № 206/3309/23, якою підтверджується добросовісна поведінка позивача та її спрямованість на відновлення порушеного права; - копією постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2023 у адміністративній справі № 206/3309/23 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, складеним 08.07.2023, якою згідно ст. 82 ЦПК України підтверджується факт ДТП, яка мала місце 09.06.23 у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , часткова вина водія [PERSON] у ДТП; копією постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 у адміністративній справі № 206/5879/24 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ЕПР1 № 159151, складеним 26.10.2024 відносно [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, якою згідно ст. 82 ЦПК України підтверджується факт ДТП, яка мала місце 09.06.23 у [ADDRESS] за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , часткова вина водія [PERSON] у ДТП; - копією постанови судді Дніпровського апеляційного суду від 14.01.25 у адміністративній справі № 206/5879/24; - копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. [NUMBER] автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] ; - копією генеральної довіреності власника автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] від 19.02.2023, якою [PERSON] уповноважено діяти від його імені і якою підтверджується правомірність володіння позивачкою цим автомобілем на строк визначений цією довіреністю. - роздруківкою інформацією з сайту МТСБУ за посиланням: https://policy.mtsbu.ua/Search/ByRegNo?md=5E9797623346AB842FE38AE32DDl В81A250C4F408C0395A9DA5D5B А99517В76С82А08217D9ED7CD18D4DEB7B 1512FB70FF9B414AC96995DA800F43 AC9B088B7F8851CFF03C97A74C4A7922 АВ6ЕВ20132, якою підтверджується факт, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323); - висновком експерта (калькуляцію) ЄYs120723 від 20.07.2023 щодо автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] , складеним судовим експертом-автотоварознавцем Мазуреком Олександром Адольфовичем на замовлення ПРАТ СК «Арсенал Страхування», яким підтверджується розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв`язку з пошкодженням у ДТП автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] ; - заявою позивачки до УПП у Дніпропетровській області від 24 квітня 2024 року про притягнення також і [PERSON] до адміністративної відповідальності; - листом УПП у Дніпропетровській області від 09.05.2024 про відмову у притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності; - скаргою позивачки до ДПП Національної Поліції України на відмову УПП у Дніпропетровській області у притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності; - листом ДПП Національної Поліції України від 28.10.24 про задоволення вимог скарги позивача та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності; - заявою позивачки від 13.02.2025 про страхове відшкодування, якою підтверджується звернення до страховика ПРАТ СК «Арсенал Страхування» з приводу виплати страхового відшкодування; - листом від 28.02.2025 № 280225-0478/к/у відповідача ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», яким підтверджується відмова у виплаті позивачу страхового відшкодування. Окремо розмір шкоди завданої відповідачці внаслідок зазначеного вище ДТП підтверджується наданим на вимогу суду висновком/калькуляцією ЄYs120723 від 20.07.2023, яким визначено вартість відновлюваного ремонту в сумі 1 291 085,69 грн. і розмір збитків на момент заподіяння шкоди в сумі ринкової вартості автомобіля на момент ДТП - 550 000 грн. Частиною першою статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто матеріалами справи, описаними вище, доведена обопільна вина учасників ДТП, що мало місце 09.06.2023. Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Згідно ч. 2 ст. 979 ЦК України, законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Аналіз судової практики вказує на те, що при ДТП, яка сталася при наявності вини обох водіїв (учасників) має значення ступінь вини кожного з них (це і є обставиною, яка має істотне значення). Учасники ДТП мають право звернутися до страхової кампанії іншого учасника ДТП з заявою про виплату страхового відшкодування. В такому випадку, при наявності обопільної вини, кожна страхова компанія виплачує заявнику 50% від суми завданих збитків. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час завдання ним збитків майну, яке перебуває у володінні позивачки - автомобілю «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323), саме відповідачу належить відшкодувати [PERSON] шкоду, завдану ним внаслідок ДТП (225000 грн.) в межах ліміту страхового відшкодування, який на час спричинення їй майнової шкоди становив 160000 грн. (максимальна страхова виплата за шкоду, спричинену майну). Відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Крім цього згідно зазначеного вище свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. [NUMBER] автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] та генеральної довіреності власника автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] від 19.02.2023, якою [PERSON] уповноважено діяти від його імені, підтверджується правомірність володіння позивачкою цим автомобілем на строк визначений цією довіреністю. Слід погодитися з доводами позивачки щодо наявності в неї права вимоги за даним позовом, а також права на звернення до суду з даним позовом незважаючи на визначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" однорічний строк для звернення до страховика. Так дійсно поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права, відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права, що відповідає статті 347 Цивільного кодексу України. Відмова від належного особі права припиняє таке право. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №465/4287/15). Поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи). Разом з тим, законодавство не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи (особи, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування) на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. У постанові КЦС ВС від 9 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21 суд виснував, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Строки на подачу заяви про виплату страхового відшкодування є преклюзивними та не можуть бути поновлені, проте якщо заявник на виплату страхового відшкодування діяв добросовісно, то суд може захистити порушене право. Враховуючи на зміст викладеного у позовній заяві та що підтверджено долученими доказами, суд вважає, що позивачка на виплату страхового відшкодування діяла добросовісно, намагаючись виконати усі передбачені законодавством у даному випадку умови, що надає суду підстави для захисту її прав не зважаючи на річний термін наданий для такого відшкодування. Також, як зазначено позивачкою у позовній заяві у постанові ВС КЦС 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18), зазначено, що «п.1 ч. 1 ст. 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Враховуючи те, що відповідно до ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну». У постанові ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом ч.2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб». Відтак оскільки в момент ДТП [PERSON] мала реєстраційний документ на транспортний засіб «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] , це свідчить про правомірність її володіння автомобілем і є підставою, для звернення за захистом права на відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. З наведених вище підстав суд вважає позовні вимоги до відповідача в частині виплати страхового відшкодування в межах ліміту страхового відшкодування обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими що підлягають до задоволення у повному обсязі. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору у розмірі 1600,00 грн., які підтвердженні належним розрахунковим документом, що наявний в матеріалах справи, підлягають до стягнення з відповідача на рахунок позивачки. Інших судових витрат понесених позивачкою під час розгляду справи документально не підтверджено. На підставі викладеного,

Outcome: approved