Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивач Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«Укр Житло\~Сервіс»,\~в інтересах\~якого діє\~адвокат Новіцька\~І.Л.,\~звернулося до\~суду з\~позовомдо [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача: загальну суму заборгованості по оплаті послуг з управління багатоквартирним будинком у розмірі 23383,57 грн., яка складається з боргу в розмірі 20424,43 грн., інфляційних збитків в розмірі 2241,00 грн., 3 % річних в розмірі 718,14 грн.; витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. та судовий збір. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно Рішення Бучанської міської ради Київської області від 24 вересня 2015 року за № 2462-78-VI вулиця Малиновського у м. Буча перейменована на [PERSON] . Вказує, що відповідно до Акту приймання-передачі багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] на обслуговування ТОВ «Укр Житло Сервіс» комісія у складі: від замовника: замовник будівництва - Ільницька Я.Л., від генеральної підрядної організації: директор ТОВ «Мотивспецбуд» - Геєць Г.М., головуючий інженер ТОВ «Мотивспецбуд» - Бровченко Н.Є., начальник дільниці ТОВ «Мотивспецбуд» - Поліщук В.С., головний бухгалтер ТОВ «Мотивспецбуд» - Іванченко О.Г., передали ТОВ «Укр Житло Сервіс» житловий комплекс по [ADDRESS] та [ADDRESS] разом з технічною документацією. Відповідно до Протоколу від 04 листопада 2017 року зборів багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: [ADDRESS] та 8б/1, було прийнято рішення щодо визначення управителя ТОВ «УКР ЖИТЛО СЕРВІС» та затверджено умови договору на обслуговування. Тим же протоколом затверджено розмір витрат на управління багатоквартирним будинком, управителем ТОВ «УКР ЖИТЛО СЕРВІС»: у сумі - 6,41 грн. за 1 м2 на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ПДВ та прибутком для житлових приміщень; 6,67 грн. за 1 м2 на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ПДВ та прибутком для комерційних приміщень. Однак, в порушення визначеного грошового зобов`язання з оплати спожитих послуг, відповідач з 01 квітня 2018 року по 01 грудня 2023 року не вносить позивачу плату за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, у зв`язку з чим утворився борг в сумі 24116,10 грн. Представник звертає увагу, що позивач надавав відповідачу послуги у період з 01.04.2018 р. по 01.12.2023 р. включно. За цей період надання послуг, відповідачем було здійснено чотири платежі по оплаті даних послуг на загальну суму 9072,11 грн. Таким чином, станом на 18 березня 2024 року в період з 01 квітня 2018 року по 01 грудня 2023 року заборгованість відповідача становить 20424,43 грн. Зазначає, що станом на дату надання позову відповідач не здійснив оплату за надані послуги з управління багатоквартирним будинком. Позивачем обов`язки по договору виконуються в повному обсязі, надаються послуги з управління багатоквартирним будинком належної якості, а відповідач отримує данні послуги. У результаті цього, за відповідачем виникла заборгованість по оплаті послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01.04.2018 року по 01.12.2023 року на загальну суму 20424,43 грн., на яку нараховувались: інфляційні збитки в розмірі 2241,00 грн. та 3 % річних в розмірі 718,14 грн. 14 травня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку для їх усунення. У встановлений строк позивач усунув виявлені недоліки. Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року за позовом було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.10.2024 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Пархоменка В.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги позивача викладені в позовній заяві не визнаються відповідачем та не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Вказує, що позивач не виконав свого обов`язку належним чином повідомити відповідача про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Також, позивач не надав доказів належного повідомлення відповідача про наявність заборгованості. Зауважує, що протягом періоду, на який посилається позивач, відповідач не отримував письмових повідомлень, претензій або рахунків з зазначенням суми боргу та наслідків несплати. Окрім того, звертає увагу, що згідно з матеріалами справи, заборгованість відповідача виникла за період з 01.04.2018 року по 01.12.2023 року, однак позовна заява подана лише 29.04.2024 року, тобто після спливу строку позовної давності. Після виникнення заборгованості відповідач не визнавав її та не здійснював жодних дій, які могли б перервати перебіг позовної давності, у зв`язку з чим просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. 05.11.2024 року від представника позивача, адвоката Новіцької І.Л. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача з наведеними відповідачем обґрунтуваннями не погоджується та зазначає, що відповідач у своєму відзиві посилається на статтю 19 Закону України «Про житлово- комунальні послуги». Однак, дана стаття взагалі описує послугу з постачання та розподілу природного газу і відповідно, не підкріплює позиції відповідача. Звертає увагу, що в матеріалах справи міститься копія досудової вимоги за вих. № 2303 від 31.12.2023 року, в якій відповідача повідомляють про наявність заборгованості і необхідність сплати всієї суми боргу або ж здійснення реструктуризації. Досудові вимоги разом із квитанціями на оплату послуг неодноразово надсилались відповідачу засобами поштового зв`язку через поштові скриньки. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення від їх оплати. Зауважує, що відповідач здійснив часткову оплату наданих послуг, жодних заяв або скарг на їх кількість та якість ним подано не було, відповідач жодним чином не спростував факт їх споживання, що свідчить про прямий обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг. Окрім того, спростовує твердження відповідача щодо пропуску строків позовної давності, посилаючись на установлення на території України спочатку карантину, а згодом і введення воєнного стану. Враховуючи зазначені обставини, що не залежали від волі позивача, вважає, що строки позовної давності не пропущені, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. 13.11.2024 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Пархоменка В.В. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що у період з 07.04.2022 року по 24.01.2023 року відповідач проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується відповідними відомостями з військового квитка останнього, а також приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. Таким чином, у вищевказаний період часу відповідач був відсутній та не проживав за адресою: [ADDRESS] , а отже не користувався і не споживав відповідні житлово-комунальні послуги. У зв`язку з чим, вважає, що нарахування плати за послуги з управління багатоквартирним будинком та вивезення твердих побутових відходів, у період часу з 07.04.2022 року по 24.01.2023 року, є безпідставним. Поряд з цим, вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу є безпідставною і не обґрунтованою. Зауважує, що будь-які відомості про направлення досудової вимоги відповідачу у матеріалах справи відсутні. До того ж, відповідач, чи будь-які інші особи, починаючи з 2019 року по цей час у вищевказаній квартирі не проживали. Вважає, що станом на день звернення позивачем до суду із вказаним позовом у квітні 2024 року, строк позовної давності вимог позивача про стягнення заборгованості за період з 01.04.2018 року по 01.04.2021 року сплив, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, в позовній заяві не заперечувала щодо розгляду справи за відсутності представника позивача. Відповідач та його представник у судове засідання також не з`явилися, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі, просять враховати висловлену позицію по справі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 07 лютого 2018 року комісія у складі: від замовника: замовник будівництва - [PERSON] , від генеральної підрядної організації: директор ТОВ «Мотивспецбуд» - Геєць Г.М., головуючий інженер ТОВ «Мотивспецбуд» - Бровченко Н.Є., начальник дільниці ТОВ «Мотивспецбуд» - Поліщук В.С., головний бухгалтер ТОВ «Мотивспецбуд» - Іванченко О.Г., передали ТОВ «Укр Житло Сервіс» житловий комплекс по [ADDRESS] та [ADDRESS] разом з технічною документацією, що підтверджується копією Акту приймання-передачі багатоквартирних житлових будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] на обслуговування ТОВ «Укр Житло Сервіс». Відповідно до копії Протоколу зборів багатоквартирного будинку від 04 листопада 2017 року за місцезнаходженням: [ADDRESS] та 8б/1 було прийнято рішення щодо визначення управителя ТОВ «УКР ЖИТЛО СЕРВІС» та затверджено умови договору на обслуговування. Поряд з цим, затверджено розмір витрат на управління багатоквартирним будинком, управителем ТОВ «УКР ЖИТЛО СЕРВІС» у сумі: 6,41 грн. за 1 м2 на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ПДВ та прибутком для житлових приміщень; 6,67 грн. за 1 м2 на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ПДВ та прибутком для комерційних приміщень. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 347861533 від 25.09.2023, відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно п. 5 ч. 2. ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний, в тому числі оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Згідно ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги надаються безперебійно. Положеннями ст.ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово- комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Виходячи з наведеного, а також враховуючи той факт, що письмових звернень про відмову від отримання послуги з управління багатоквартирного будинку та скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуг від відповідача не надходило, вказані обставини відповідачем не спростовувалися, а також те, що жодних відомостей та доказів на підтвердження зворотного стороною відповідача не надано, суд приходить до висновку, що послуги з управління багатоквартирним будинком, в якому знаходиться квартира відповідача, надавались вчасно та в повному обсязі. Відтак, твердження відповідача про те, що у період з 07.04.2022 року по 24.01.2023 року відповідач був відсутній та не проживав у квартирі, тому останній переконаний, що нарахування плати за послуги з управління багатоквартирним будинком та вивезення твердих побутових відходів є безпідставним не відповідає дійсності та вимогам закону. Зазначене стосується також і позиції відповідача щодо його неналежного повідомлення про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги, які надавалися позивачем по справі, з посиланням на положення ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог. Суд вважає за необхідне зауважити, що положеннями ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (Послуга з постачання та розподілу природного газу) визначено порядок надання та відповідно отримання послуг з постачання та розподілу природного газу, що вказує на помилкову позицію відповідача у справі, оскільки позивачем надавалися послуги саме з управління багатоквартирним будинком та вивезення твердих побутових відходів. Поряд з цим, позивач зазначає, а відповідач не заперечує, що квитанції на оплату послуг, наданих у період з 01.04.2018 р. по 01.12.2023 р., копії яких долучено до позовної заяви, надсилались відповідачу через поштові скриньки. Тому, позиція відповідача щодо неналежного інформування про наявність заборгованості не відповідає фактичним обставинам. Окрім того, з акту звірки взаємних розрахунків між ТОВ «Укр Житло Сервіс» та [PERSON] вбачається, що за період з 01.04.2018 р. по 01.12.2023 р. відповідачем було здійснено чотири платежі по оплаті наданих послуг, а саме: 16.12.2018 р., 15.04.2019 р., 30.05.2020 р. та 03.03.2023 р. на загальну суму 9072,11 грн., що свідчить обізнаність відповідача про наявність заборгованості та визнання факту отримання наданих позивачем послуг з управління багатоквартирним будинком та вивезення твердих побутових відходів. У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Однак, як вбачається з акту звірки взаємних розрахунків, в порушення визначеного грошового зобов`язання з оплати спожитих послуг, відповідач з 01.04.2018 року по 01.12.2023 року у повному обсязі не вносить позивачу плату за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, у зв`язку з чим у відповідача утворився борг в сумі 20424,43 грн. Разом з тим, на вказану суму заборгованості позивачем було нараховано інфляційні збитки та 3 % річних. Таким чином, станом на 29 квітня 2024 року (дату звернення до суду з позовом), зальний розмір заборгованості відповідача за період з 01.04.2018 року по 01.12.2023 року становить 23383,57 грн., з яких: заборгованість по оплаті послуг з управління багатоквартирним будинком - 20424,43 грн., інфляційні збитки - 2241,00 грн. 3 % річних - 718,14 грн., що підтверджується розрахунком компенсації витрат з управління багатоквартирним будинком. Що ж стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) висловлена наступна правова позиція: «ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа № 14-154цс18)». Разом з тим, суд, вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період починаючи з 01.04.2018 року по 01.12.2023 року. Тобто, у відповідності до ст. 257 ЦК України позивач повинен був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилася з 01.04.2018 року, у строк не пізніше 01 квітня 2021 року. Поряд з цим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корон вірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06,09.2023 по справі № 910/18489/20 суд дійшов висновку, що спеціальна позовна давність в один рік, передбачена статтею 681 ЦК України для вимог щодо виявлення у господарських відносинах прихованих недоліків товару, на який встановлений гарантійний строк, та передбачена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України для вимоги про стягнення штрафу мала би спливти 1 жовтня 2020 року. Однак з 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-ІХ, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 258, 681 ЦК України продовжуються на строк його дії. Тому позовна давність за вказаними вимогами покупця, заявленими 24 листопада 2020 року, не спливла. Навіть якщо врахувати лист-відповідь постачальника покупцеві від 19 липня 2019 року, в якому постачальник визнав недоліки переданого ним товару, то перебіг позовної давності мав би спливти 20 липня 2020 року, якщо б на той час не набрав чинності Закон № 540-ІХ. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 07.11.2023 по справі № 910/5188/22 зауважив, що відповідно до обставин справи трирічний строк позовної давності сплив 23.10.2020. Разом з цим Верховний Суд наголосив, що на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені. Станом на дату звернення Прокурора з позовом у цій справі (29.06.2022) режим надзвичайної ситуації продовжено до 31.08.2022. З огляду на норми статей 256, 257, 258, пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, дату звернення позивача із даним позовом до суду - 29.06.2022, Верховний Суд погодився з висновками судів, що позовна давність щодо вимог про визнання недійсними договору про будівництво та договору про внесення змін не пропущена. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан було неодноразово продовжено, у тому числі станом на дату прийняття рішення посправі. Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Відтак, враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період починаючи з 01.04.2018 року по 01.12.2023 року. Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частина третя статті 264 ЦК України). В той же час, як випливає із матеріалів справи та уже було зазначено вище, за період з 01.04.2018 р. по 01.12.2023 р. відповідачем було здійснено чотири платежі по оплаті наданих послуг, а саме: 16.12.2018 р., 15.04.2019 р., 30.05.2020 р. та 03.03.2023 р. на загальну суму 9072,11 грн., що свідчить обізнаність відповідача про наявність заборгованості та визнання факту отримання наданих позивачем послуг з управління багатоквартирним будинком та вивезення твердих побутових відходів. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що розподіл судових витрат не є позовною вимогою, має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Ст. 137 ЦПК України детально описує порядок визначення та відшкодування вказаних витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини - заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). На підтвердження понесених судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано: копія договору про надання правничої допомоги № 33/23 від 09.10.2023 року; копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; а також наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести на правничу допомогу, що становить 3000,00 грн. Таким чином, дослідивши, надані на підтвердження надання позивачу правової допомоги та її розміру, документи, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, про задоволення заявлених витрат, тому позивач має право на відшкодування витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3000 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved