Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

У жовтні 2024 року ТОВ «Він Фінанс» звернулося до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 20.09.2019 року позивач ТОВ «Він Фінанс» (попередня назва ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») набуло право власності на предмет іпотеки: «Кафе- шашличну», заг. пл. 357,5 кв.м. до якого входить: колиба під літерою «А», заг. пл. 324,1 кв.м., будинок охорони під літерою «Б», заг. пл. 6,7 кв. м., шашличниця під літерою «Д», заг. пл. 5,6 кв.м., літній будинок №1 під літерою «В1», заг.пл. 5,4 кв.м., літній будинок №2 під літерою «В2», заг. пл. 5,2 кв.м., літній будинок №3 під літерою «ВЗ», заг. пл. 5,2 кв.м, літній будинок №4 під літерою «В4», заг. пл. 5,3 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] . Проте, станом на дату подання позову, позивач як власник майна, не може вільно розпоряджатися та відчужувати майно у зв`язку з наявністю зареєстрованого обтяження. Арешт накладено в межах виконавчого провадження № 53603530 відкритого на підставі виконавчого листа № 2-80/12 виданого Обухівським районним судом Київської області, про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 324594, 10 дол. США та 9162 грн. 79 коп. 26.09.2024 виконавче провадження № 53603530 завершено на підставі ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» за заявою стягувача, проте арешт не був знятий. При поверненні виконавчого документа стягувану, державним виконавцем вказано, що виконавчий збір не стягнуто, у зв`язку з чим , арешт не може бути знято. Право власності позивача на квартиру виникло на підставі договору іпотеки в порядку пріоритетності прав, оскільки іпотека була зареєстрована раніше за накладений арешт, він порушує право власності позивача, як власника. У зв`язку із тим, що даний арешт порушує права ТОВ «Він Фінанс» як власника майна, який не може вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, позивач звернувся до суду з даним позовом. 17 січня 2025 представником відповідача Ковальчук А.С. надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вважає позов необґрунтованим, ТОВ «Він Фінанс», має формальну реєстрацію права іпотеки, не є належним іпотекодержателем, оскільки немає правової підстави для цього. Також зазначила, що позивач є стороною виконавчого провадження, тому звернення до суду із даним позовом є неефективним способом захисту, тому у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено у повному обсязі. 21 січня 2025 представником позивача [PERSON] надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2020 у справі № 2-1695/11, яка набрала законної сили, встановлено правонаступництво ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як кредитора до [PERSON] за кредитним договором № 80/Ф від 16.02.2009 р., а відтак іпотекодержателя за іпотечним договором, на підставі договорів відступлення прав вимоги. Крім того, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.06.2020, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.09.2020, відмовлено [PERSON] в задоволенні вимог про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги та скасуванні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. Також представник позивача зазначила, що постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 року, яка залишено без змін постановою Верховного суду від 12.11.2020, відмовлено [PERSON] у задоволенні вимог про припинення зобов`язання за кредитним договором №80/ф від 16.02.2009 та припинення іпотеки згідно договору іпотеки, посвідченого 16.02.2009 р. приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Щур Н.Р. за реєстровим № 212. Таким чином обставини встановлені вищезазначеними рішеннями, на підставі ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню в рамках даного провадження та спростовують заперечення відповідача наведені у відзиві на позовну заяву. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 25.10.2024 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 07.04.2025 року протокольною ухвалою суду справа призначена до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] подала заяву про слухання справи без її участі, просила розглянути заяву про закриття провадження по справі. Представник третьої особи Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань суду не надав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно забезпечений правом власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим, звернутися до суду щодо захисту своїх порушених Кодексом, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі\~закону\~чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом встановлено, що 16.02.2009 р. між [PERSON] та Акціонерним банком «Український Бізнес Банк» укладено Кредитний договір №80/Ф, за умовами якого позичальнику видано кредит у розмірі 300 000 доларів США 00 центів. В забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором між [PERSON] та Акціонерним банком «Український Бізнес Банк» було укладено договір іпотеки, посвідчений 16.02.2009 р. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., за реєстровим №212., предметом якого є: «Кафе-шашличну», заг. пл. 357,5 кв.м. до якого входить: колиба під літерою «А», заг. пл. 324,1 кв.м., будинок охорони під літерою «Б», заг. пл. 6,7 кв. м., шашличниця під літерою «д», заг. пл. 5,6 кв.м., літній будинок №l під літерою «В1», заг. пл. 5,4 кв.м., літній будинок №2 під літерою «В2», заг. пл, 5,2 кв.м., літній будинок №3 під літерою «ВЗ», заг. пл. 5,2 кв.м, літній будинок №4 під літерою «В4», заг. пл. 5,3 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] . Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального юстиції у Київській області про арешт майна боржника ВП № 53603530 від 04.05.2018, накладено арешт на майно, що належить боржнику [PERSON] , «Кафе-шашлична» за адресою: [ADDRESS] , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 324595 доларів США 10 центів та 12802, 79 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 181900992 від 21.09.2019, 20.09.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» набуло право власності на «Кафе-шашличну», заг. пл. 357,5 кв.м. до якого входить: колиба під літерою «А», заг. пл. 324,1 кв.м., будинок охорони під літерою «Б», заг. пл. 6,7 кв. м., шашличниця під літерою «д», заг. пл. 5,6 кв.м., літній будинок №l під літерою «В1», заг. пл. 5,4 кв.м., літній будинок №2 під літерою «В2», заг. пл, 5,2 кв.м., літній будинок №3 під літерою «ВЗ», заг. пл. 5,2 кв.м, літній будинок №4 під літерою «В4», заг. пл. 5,3 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] ; номер запису про право власності: 33327882; підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер : 212, вданий 20.02.2018, видавник: Приватний нотаріус Щур Н.Р.,Договір про відступлення прав вимоги, серія та номер UA-EA-2019-06-19-000095-b, виданий 29.07.2019, видавник: Сторони договору: ПАТ «Український бізнес Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»; Повідомлення про порушення зобов`язання, серія та номер : 60.416.1, виданий 19.06.2012, видавник: Український Бізнес Банк; Повідомлення про вручення, серія та номер: 01054109671662, виданий 19.06.2012, видавник: Укрпошта. За правилами ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що ТОВ «Він Фінанс» не є належним іпотеко держателем, має формальну реєстрацію права, проте жодного доказу вказаних обставин суду не надав. Крім того, суд звертає увагу, що в рамках даного спору питання законності набуття права власності на іпотечне майно за позивачем, судом не вирішуються. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 398931722 від 11.10.2024, на майно яке належить позивачу зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, номер запису обтяження: 33327933,дата та час державної реєстрації: 04.05.2018, документи подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: ВП №53603530, виданий 04.05.2018, видавник: ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48793561 від 21.09.2019 р., Кирилова Наталія Миколаївна, Гостомельська селищна рада Київської області, відомості про суб`єктів обтяження: обтяжувач: ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, код ЄДРПОУ 34481907, м. Київ, вулиця Сверстюка Євгена, будинок 15, Особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] , перенесено із запису: 26000327. Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За правилами ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Аналіз даної норми закону дає підстави для висновку, що вчинення виконавцем будь-яких дій чи прийняття рішень можливо виконати в межах виконавчого провадження. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ВП № 53603530 від 26.09.2024, виконавчий лист № 2-80-12 виданий 14.12.2012 повернуто стягувачу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Також у вказаній постанові зазначено, що арешт з майна боржника не знімається, а постанова про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, виводять в окремі провадження. Залишок нестягнутої суми за виконавчим документом 324595,10 долари США та 10982, 79 грн., сума стягнутого виконавчого збору 0 грн., розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу 32000 грн.. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, я кщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Згідно ч.\~3\~ст.\~37\~ЗУ «Про\~виконавче провадження»,\~у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Положеннями статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що особа,\~яка вважає,\~що майно,\~на яке\~накладено арешт,\~належить їй,\~а не\~боржникові,\~може звернутися\~до суду\~з позовом\~про визнання\~права власності\~на це\~майно і\~про зняття\~з нього\~арешту. У\~разі набрання\~законної сили\~судовим рішенням\~про зняття\~арешту з\~майна боржника\~арешт з\~такого майна\~знімається згідно\~з постановою\~виконавця не\~пізніше наступного\~дня,\~коли йому\~стало відомо\~про такі\~обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому\~пунктами 10,\~15\~частини першої\~статті 34\~цього Закону. У\~разі виявлення\~порушення порядку\~накладення арешту,\~встановленого цим\~Законом,\~арешт з\~майна боржника\~знімається згідно\~з постановою\~начальника відповідного\~відділу державної\~виконавчої служби,\~якому безпосередньо\~підпорядкований державний\~виконавець. Підставами\~для зняття\~виконавцем арешту\~з усього\~майна (коштів)\~боржника або\~його частини\~є: отримання\~виконавцем документального\~підтвердження,\~що рахунок\~боржника має\~спеціальний режим\~використання та/або\~звернення стягнення\~на такі\~кошти заборонено\~законом; надходження\~на рахунок\~органу державної\~виконавчої служби,\~рахунок приватного\~виконавця суми\~коштів,\~стягнених з\~боржника (у\~тому числі\~від реалізації\~майна боржника),\~необхідної для\~задоволення вимог\~усіх стягувачів,\~стягнення виконавчого\~збору,\~витрат виконавчого\~провадження та\~штрафів,\~накладених на\~боржника; отримання\~виконавцем документів,\~що підтверджують\~про повний\~розрахунок за\~придбане майно\~на електронних\~торгах; \~наявність письмового\~висновку експерта,\~суб`єкта оціночної\~діяльності -\~суб`єкта господарювання\~щодо неможливості\~чи недоцільності\~реалізації арештованого\~майна боржника\~у зв`язку\~із значним\~ступенем його\~зношення,\~пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у\~частині шостій\~статті 61\~цього Закону,\~письмової заяви\~стягувача про\~його бажання\~залишити за\~собою нереалізоване\~майно; отримання\~виконавцем судового\~рішення про\~скасування заходів\~забезпечення позову; погашення\~заборгованості із\~сплати періодичних\~платежів,\~якщо виконання\~рішення може\~бути забезпечено\~в інший\~спосіб,\~ніж звернення\~стягнення на\~майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову ; підстави, передбачені\~пунктом 1-2\~та\~підпунктом 2\~пункту 10-4\~розділу XIII\~"Прикінцеві\~та перехідні\~положення"\~цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного\~частиною першою\~статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому\~статтею 11\~Закону України\~"Про\~особливості реформування\~підприємств оборонно-промислового\~комплексу державної\~форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду із цим позовом стало те, що накладення арешту на майно, яке належить позивачу ТОВ «Він Фінанс», обмежує право на користування та розпорядженням своїм майном. Оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження». Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року в справі № 813/1341/15. Виконавче провадження за яким було накладено арешт на майно позивача завершено, а тому в іншому порядку, крім судового, зняти арешт з майна позивач немає можливості. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року в справі № 607/15533/17. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути забезпечений своєю власністю інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає необхідними, щоб забезпечити контроль за використанням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України" (останнє 02/06/2014) Європейський суд з прав людини фактично, що відповідно до усталеної практики Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння. Друга норма, що міститься в другому абзаці, охоплює питання права власності та обумовлює його певними критеріями та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні пояснюватися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципових прав верховенства, що включає свободу свавілля. Суд також надає, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Можливість досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та важкий тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне використання продуктів, які застосовуються, та надаються, які прагнуть досягти. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" роз`яснив, що в порядку цивільного судочинства захист майнових прав виникає у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явленим власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншої законної підстави майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Частиною 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що наявність не скасованого арешту, накладеного постановою державного виконавця на майно позивача, за умови відсутності виконавчого провадження, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, порушують права позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, при цьому підстав для продовження обтяження на майно судовим розглядом не встановлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту в повному обсязі позовних вимог, оскільки такі позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного,ст. 41 Конституції України, ст. ст.3, 15,16, 316, 317, 319, 321ЦК України,

Outcome: approved