Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Представник позивача адвокат Скіць Е.К., яка діє на підставі ордеру серії СА №1111506 від 27.03.2025, звернулась до суду з позовом, в якому просила: 1) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 20\~563,75грн. щомісяця, починаючи стягнення з 30.03.2025 і до закінчення навчання чи до досягнення [PERSON] двадцятитрьохрічного віку зважаючи на те, яка з цих обставин настане першою; 2) допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць; 3) стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивач є сином відповідача і на підставі договору від 15.08.2024 навчається у Ризькому технічному університеті на денній формі навчання. Термін навчання складає три роки, а його вартість 2990 євро на рік. У зв`язку з навчанням на денній формі позивач не має можливості влаштуватися на роботу, а тому потребує матеріальної допомоги батьків. На теперішній час обсяг мінімальних потреб позивача для комфортного проживання в м. Ризі складає 919,11 євро на місяць. Враховуючи що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки має стабільний заробіток, але в добровільному порядку її не надає, то позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 20\~563,75грн. на місяць, що відповідає половині обсягу мінімальних потреб позивача. Відповідач позовні вимоги визнав частково та у поданому до суду відзиві вказав, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів, проте просить визначити розмір аліментів не в твердій грошовій сумі, а в розмірі 1/4 частки від доходів відповідача. При цьому відповідач заперечив обґрунтованість обсягу мінімальних потреб позивача на проживання на період його навчання у розмірі, що перевищує 25\~983,26грн. Додатково відповідач наполягає на необхідності покладання судом на позивача обов`язку періодично, по закінченню навчального семестру, повідомляти відповідача про успішну завершення навчального семестру та продовження навчання на платній основі. 04.04.2025 судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.04.2025 відповідачем подано до суду письмовий відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача щодо позовних вимог. 08.05.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві викладені більш детальні аргументи позивача щодо обґрунтованості його позовних вимог та акцентується увага н атому, що обсяг потреб позивача слід визначати з врахуванням реальних витрат на проживання, харчування, транспорт, навчальні матеріали тощо, саме в тій країні в якій проживає дитина, а не з врахуванням прожиткового мінімуму в Україні. Додатково у такій заяві зазначено, що відповідач висловив позивачу пропозицію про договірне врегулювання даного спору з визначенням розміру аліментів на рівні 15\~000грн. на місяць, що свідчить про наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти в такому розмірі. 14.05.2025 від представника відповідача адвокат Гаврильченко В.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1122129 від 13.05.2025, надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких вказується, що відповідач повністю підтримує свою позицію, яка викладена у відзиві. Додатково у такій заяві зазначено про відсутність правових підстав для прийняття судом доказів, які подані стороною позивача разом з відповіддю на відзив. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні підтримали позицію, викладену у відзиві проти позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач народився [INFO] , а його батьками є [PERSON] та [PERSON] .. Батьки позивача з 06.08.1999 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.02.2024 №711/8822/23. У зв`язку з припиненням шлюбних відносин батьки позивача стали проживати окремо, а позивач проживав з матір`ю. Відповідно до судового наказу від 15.01.2024 №709/41/24, винесеного Чорнобаївським районним судом Черкаської області, відповідач сплачував на користь матері позивача аліменти на утримання позивача в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно до досягнення позивачем повноліття. За 2024 рік сума сплачених відповідачем на утримання позивача аліментів складає 129\~431грн. Після досягнення позивачем повноліття відповідач припинив сплату аліментів на утримання позивача. Зазначені обставини справи повністю визнаються сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. На підставі договору №AZD/1520-24 від 15.08.2024 позивач навчається на денній формі навчання у Ризькому технічному університеті, що знаходиться в м. Ризі Латвійської Республіки. Відповідно до умов такого договору період навчання за освітньою програмою завершується 15.08.2027, а вартість навчання складає 2\~990 євро на рік /а.с. 13-16/. Перший рік навчання позивача в університеті оплачений його матір`ю, про що свідчить платіжна інструкція від 12.08.2024 /а.с. 18/. З 01.09.2024 позивач проживає в м. Рига Латвійської Республіки, де орендує кімнату в будинку зі сплатою орендної плати в розмірі 400євро на місяць, що підтверджується відповідним договором оренди від 01.09.2024 та копіями платіжних інструкцій про сплати орендних платежів /а.с. 17, 19-25/. Відповідач є здоровою і працездатною людиною, не має на утриманні інших осіб, офіційно працевлаштований і має можливість надавати матеріальну допомогу своєму синові на період навчання останнього. Оскільки в добровільному порядку сторони не змогли врегулювати питання щодо порядку та розміру аліментів, які відповідач має можливість сплачувати на утримання свого повнолітнього сина на період його навчання, то останній звернувся до суду з даним позовом. Таким чином між сторонами існує спір з правовідносин щодо обов`язку батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, що регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (далі СК). Згідно зі ст. 199 СК якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Статтею 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 6) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство в Україні ґрунтується на принципах змагальності і диспозитивності, зміст яких відображений у положеннях ст.ст. 12 та 13 ЦПК. Статтею 12 ЦПК визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач є повнолітнім сином відповідача і на теперішній час продовжує навчання у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу і визнає дійсність свого зобов`язання по утриманню свого повнолітнього сина. В той же час між сторонами існує спір щодо розміру аліментних платежів, які має сплачувати відповідач позивачу для забезпечення потреб останнього. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті розміру аліментних платежів та аргументів сторін стосовно цього питання суд виходить з наступного. Предметом судового розгляду в даному судовому провадженні є право позивача на утримання після досягнення ним повноліття, тобто потреба позивача у матеріальній підтримці з боку відповідача, яка існує з 31.03.2025. Отже доводи сторін щодо обставин забезпечення потреб позивача, які існували до 30.03.2025, в даному випадку не мають істотного значення, а відтак суд не вбачає необхідності у наданні оцінки доводам сторін з приводу цих обставин. На теперішній час, починаючи з 31.03.2025, позивач зазначає, що мінімальний розмір його матеріальних потреб для комфортного проживання та навчання у м. Рига Латвійської Республіки складає близько 920 євро на місяць. За змістом аргументів сторони позивача відповідна сума складається з витрат на навчання (256 євро/міс), проживання (400євро/міс), харчування (150євро/міс), витрати на послуги громадського транспорту (13євро/міс) та інші витрати, зокрема послуги зв`язку, навчальні матеріали, дозвілля (100 євро/міс), і обумовлюється цінами на відповідні послуги за місцем фактичного проживання та навчання позивача. Аналіз змісту таких доводів в контексті обставин спірних правовідносин свідчить, що вони відповідають критеріям обґрунтованості та об`єктивності. Разом з тим, варто звернути увагу, що визначення розміру аліментів на утримання повнолітніх дітей залежить не тільки від їх потреб, а й від можливостей їх батьків. Сам факт обрання позивачем місця свого навчання та проживання вищого навчального закладу у м. Рига Латвійської Республіки, що перебуває за межами території України, не створює для його батьків автоматичного обов`язку покриття в повному обсязі витрат, які зумовлені особливостями фінансово-економічної системи відповідної країни. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач є здоровою і працездатною людиною, має стабільний дохід, оскільки офіційно працевлаштований і отримує стабільну заробітну плату. Протягом 2024 року розмір заробітної плати відповідача за рік склав 664тис.грн, а розмір сплачених аліментів на утримання сина протягом такого року склав 129тис.грн. Зазначені відомості відображені у поданій відповідачем декларації в реєстрі НАЗК, а відтак є загальновідомими. Аналіз таких відомостей свідчить, що відповідач має достатній рівень матеріального забезпечення, щоб сплачувати аліменти на утримання свого повнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі близько 11тис.грн. на місяць. Також відповідач у своєму відзиві зазначав, що визнає позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі 13тис.грн. на місяць, але наполягає на необхідності визначення розміру аліментів пропорційно його заробітку у розмірі 1/4 частки. В той же час суд бере до уваги, що після відкриття провадження у даній справі відповідач 08.04.2025 звертався до позивача з письмовою пропозицією щодо укладання договору про сплату аліментів в розмірі 15\~000грн/міс., на що позивач не погодився. Зазначені обставини підтверджуються змістом переписки між сторонами шляхом обміну електронними листами засобами електронної пошти та не заперечувались відповідачем. До того ж в судовому засіданні відповідач зазначив, що спроможний надавати своєму синові матеріальну допомогу в розмірі 15тис.грн., якби відповідне питання було врегульоване мирним шляхом в позасудовому порядку. В цьому контексті варто зауважити, що визначення способу стягнення аліментів (тверда грошова сума чи частка від заробітку) за загальним правилом обирається отримувачем аліментів (ч. 3 ст. 181 СК) і що обумовлюється змістом принципу диспозитивності у виборі способу захисту, що є характерним для цивільних правовідносин. Зазначене зумовлює необхідність покладання на сторону відповідача обов`язку спростування доцільності заявленого позивачем способу стягнення аліментів та обґрунтування необхідності застосування іншого у випадках, якщо відповідач заперечує проти такого способу (тверда грошова сума) і наполягає на необхідності визначення іншого (частка від заробітку). Надаючи оцінку доводам сторін к аспекті способу стягнення аліментів варто звернути увагу, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК). На таких самих засадах регулюються і сімейні відносини (ч. 9 ст. 7 СК). Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17). Згідно ч. 2 ст. 1 СК регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою, зокрема, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач не заперечує свого обов`язку на давати матеріальне утримання своєму повнолітньому синові на період навчання останнього та визнає свою спроможність надавати таку допомогу в межах суми 15\~000грн на місяць. При цьому відповідач поділяє та підтримує бажання позивача навчатись у Ризькому технічному університеті, оскільки зазначена обставина викликає у відповідача почуття батьківської гордості, про що він зазначив у своєму листі від 08.04.2025, який направив позивачу разом з пропозицією добровільного врегулювання питання сплати аліментів. Також відповідач у такому листі визнавав обґрунтованість розміру сплати ним позивачу аліментів в розмірі 15\~000грн. Таким чином, оцінивши обставини справи суд приходить до висновку, що з огляду на принцип паритетності побудови сімейних відносин (ч. 2 ст. 1 СК) та зміст засад справедливості, добросовісності і розумності (ч. 9 ст. 7 СК), в даному випадку відповідач має надавати своєму повнолітньому синові матеріальну допомогу у вигляді аліментних платежів в розмірі 15\~000грн. на місяць, що стане належним та достатнім заходом для матеріального забезпечення позивача та виконання відповідачем батьківського обов`язку, за рахунок якого існуватиме достатній баланс забезпечення якнайкращих інтересів дитини та недопущення надмірного обмеження прав та законних інтересів відповідача. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню межах суми 15\~000грн на місяць. Стосовно порядку та строків стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, а відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Позовна заява надійшла до суду 31.03.2025, а отже саме з цієї дати слід призначити стягнення аліментів з відповідача на користь позивача та допустити рішення суду до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. З огляду на положення ч. 1, 2 ст. 199 СК, то стягнення аліментів слід здійснювати до закінчення навчання позивача в Ризькому технічному університеті, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку. В аспекті доводів відповідача про зазначення в судовому рішенні конкретного терміну, по який слід стягувати аліменти, то суд зауважує, що поняття «закінчення навчання» є більш широким за своїм значенням і залежить не тільки від завершення строків навчальної програми, а й від ряду інших чинників (своєчасна оплата навчання; дотримання навчальної дисципліни; строк дії договору тощо). З огляду на різноманітність життєвих ситуацій, то визначення у даному судовому рішенні конкретної календарної дати, по яку відповідач зобов`язаний надавати своєму синові матеріальну допомогу, є недоцільним, оскільки не відповідатиме засадам ефективності судового способу захисту. Також необґрунтованими є доводи відповідача стосовно покладання на позивача обов`язку повідомляти відповідача про успішне виконання семестрового навчального плану та продовження навчання. В цьому контексті суд звертає увагу, що відповідач, як батько студента і платник аліментів на його утримання, має самостійно вживати заходів, направлених на контроль за навчальною успішністю свого сина та об`єктивністю існування обставин, якими обумовлена потреба у наданні відповідачем утримання своєму повнолітньому синові. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Стосовно інших аргументів сторін, то слід зауважити, що відповідно до положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41) усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про необхідність постановлення рішення про часткове задоволення позову з підстав, наведених вище, то суд не вбачає потреби у наданні оцінки іншим доводам учасників справи, викладеними ними у письмових заявах по суті, оскільки відповідні аргументи не впливають на результат розгляду справи. Щодо розподілу судових витрат. Судові витрати по справі складаються з судового збору та витрат сторін на правову допомогу. З огляду на заяви представників сторін про надання доказів щодо розміру витрат на правову допомогу після закінчення розгляду справи, то відповідне питання тимчасово судом не розглядається. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Предметом позову були вимоги про стягнення аліментів, що за своєю сутністю відносяться до вимог майнового характеру, а отже за розгляд таких вимог відповідно до п.3 ч.1 ст.176 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті судовий збір в розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позов підлягає до часткового задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1211,20грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial