Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, у якому просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] без письмової згоди батька, [PERSON] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона та та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.10.2016 року, який було розірвано 06.05.2021 рішенням Богодухівського районного суду Харківської області. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони припинили спілкування, позивачці невідоме місце реєстрації та місцеперебування відповідача. Донька постійно проживає з позивачкою. Позивачка звернулась до Бугруватського старостинського округу Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області із заявою про реєстрацію місця проживання дитини за адресою, де зареєстрована сама позивач, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю письмової згоди батька на реєстрацію місця проживання дитини, тому позивач звернулась до суду. Ухвалою суду від 22.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 26.12.2024 надійшли пояснення третьої особи - Чернеччинської сільської ради, у яких представник зазначив, що в інтересах позивача та її малолітньої дитини доцільніше було б звертатися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з позивачем, адже отримавши таке рішення у позивача, відповідно до норм законодавства, відпаде необхідність щоразу отримувати дозвіл на перереєстрацію місця проживання малолітньої/ неповнолітньої дитини без згоди батька. Ухвалою суду від 31.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Діброва К.Ю. надав суду заяву, у якій просив розглянути справу без участі позивача та її представника, просив позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся шляхом направлення рекомендованої кореспонденції. Крім того, про місце, дату та час слухання справи відповідач повідомлений належним чином, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою. Відповідач причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав, заяв про розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час повідомлений належним чином. Від старости Бугруватського старостинського округу Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи, проти задоволення позову представник не заперечує. З урахуванням одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, доходить таких висновків. Судом встановлено, що батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , є [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. Згідно з рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 06.05.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.9/. Згідно з витягом з реєстру Чернеччинської територіальної громади, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 157/. Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] /а.с. 150-153/. Власник вказаного житлового будинку [PERSON] надав письмову згоду на реєстрацію за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , 1990 року народження, та її малолітньої дитини - [PERSON] , 2017 року народження /а.с.149/. Позивач [PERSON] звернулась до старости Бугруватського старостинського округу із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , однак їй було відмовлено у зв`язку із тим, що серед поданих заявником документів відсутня згода батька на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини /а.с.6 на звороті/. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно частини 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За приписами частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до положень пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року N 207 у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Чинним законодавством передбачено право одного з батьків у разі відсутності згоди іншого вирішити це питання в судовому порядку. При вирішенні судом даного роду справ підлягає з`ясуванню питання, чи була вказана відмова одного з батьків безпідставною, або ж вона викликана певними обставинами. Такі висновки відображені у постанові від 20.10.2021 року Верховного Суду у справі № 752/2951/20. Відповідно до п. 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 р. № 265 (чинного на теперішній час та подібного за змістом) подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. Відповідно до п. 11 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них. Відповідно до п.п. 3 п. 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли, зокрема особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості. Із вказаного слідує, що позивач не може змінити реєстрацію місця проживання доньки, не інакше як за згодою відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11, 18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Як вбачається з повідомлення Управління «Центр надання адміністративних послуг» Богодухівської міської ради Харківської області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.52/. Позивач у позові зазначила, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає, останні роки взагалі не спілкувався з донькою, ухиляється від надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини разом з матір`ю. Відповідач у судове засідання не з`явився та вказаного не спростував. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивач має намір зареєструвати місце проживання дитини, проте відповідач ухиляється від надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини, а також беручи до уваги, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі приведеного вище,

Outcome: approved