Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що в період з 25.10.2018 року по 01.07.2024 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська» та була звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Посилаючись на те, що при звільнені з нею не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено компенсацію за 81 день невикористаної відпустки, позивачка просила стягнути з відповідача відповідну компенсацію за період з 25.10.2021 року по 01.07.2024 року в сумі 92387 грн. 16 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2024 року по 03.09.2024 року в сумі 66030 грн. 90 коп. \~ \~ \~ \~У наданому відзиві представник відповідача не заперечував факт перебування позивачки у трудових відносинах із підприємством в період з 25.10.2018 року по 01.07.2024 року та її звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України 01.07.2024 року. Поряд з цим, заперечував проти позову, зазначивши про неправильне проведення позивачкою розрахунку середньої заробітної плати та розрахунку кількості днів невикористаної відпустки. Також посилався на те, що з огляду на оголошення в Україні воєнного стану, розміщення підприємства на території активних бойових дій, втрати виробничих потужностей в результаті обстрілів та подальшої окупації м.Селидове та втрати контролю над фабрикою, для відповідача настали форс-мажорні обставини, а тому він підлягає звільненню від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, тобто сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, відповідач зазначив, що з огляду на звільнення позивачки 01.07.2024 року та подачу позову 29.10.2024 року, нею було пропущено встановлений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду. \~ \~ \~ \~У відповіді на відзив представник позивачки зазначив, що остання не отримувала при звільненні письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, а тому, з огляду на положення ч.2 ст.233 КЗпП України, строку на звернення до суду нею не було пропущено. Походження долучених відповідачем наказів про надання позивачці щорічної відпустки є незрозумілим, адже на них відсутній підпис позивачки, який би свідчив про її ознайомлення з наказами та перебування у відпустці. Не надано графіків відпусток по підприємству, заяви позивачки про надання відпусток. Тому ці накази не можна вважати належними та допустимими доказами. Рішенням Вищої ради правосуддя від 29.08.2024 року змінено територіальну підсудність судових справ Селидівського міського суду Донецької області шляхом їх передачі до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з 02.09.2024 року. \~ \~ \~ \~Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (на теперішній час Центральний районний суд міста Дніпра) від 14.11.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 01.04.2025 року позовну заяву було залишено без руху на підставі ч.11 ст.187 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 21.04.2025 року, після усунення недоліків, було продовжено розгляд справи. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В наданій заяві представник позивачки просив проводити розгляд справи без участі позивачки та її представника, за наявними у справі матеріалами, зазначивши про підтримання позову та просивши його задовольнити в повному обсязі. Відповідач явку свого представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив. Враховуючи зазначене, призначення справи до розгляду в спрощеному позовному провадженні, надання відповідачем відзиву, суд у відповідності до ч.3 ст.211, ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами. \~ \~ \~ \~Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену\~частиною першою\~цієї статті. Статтею 76 КЗпП України передбачено, що щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України, а також трудовим та/або колективним договором. \~ \~ \~ \~В свою чергу ст.5 Закону України «Про відпустки» передбачено, що тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України, а також трудовим та/або колективним договором і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях. Згідно ч.ч.1,2 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, а також зайнятому на відкритих гірничих роботах, на роботах на поверхні шахт, розрізів, кар`єрів і рудників, на будівельно-монтажних роботах у шахтному будівництві, на транспортуванні та збагаченні корисних копалин надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні із збільшенням за кожних два відпрацьованих роки на 2 календарних дні, але не більше 28 календарних днів. Відповідно до ст.7 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов`язаних із негативним впливом на здоров`я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах. \~ \~ \~ \~Згідно ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», ч.1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Частиною 1 ст.47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. \~ \~ \~ \~Згідно ч.ч.1,2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). \~ \~ \~ \~Суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо пропуску позивачкою встановленого ст.233 КЗпП України строку для звернення до суду, оскільки відповідачем не надано доказів надання позивачці письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні. Тому, з огляду на предмет позову та наведені вище положення ч.2 ст.233 КЗпП України, дату звільнення та дату пред`явлення позову, суд вважає, що встановлений тримісячний строк для звернення до суду позивачкою пропущено не було. Перевіряючи доводи та заперечення сторін по суті позовних вимог, суд враховує наступне. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонам позивачка [PERSON] в період з 25.10.2018 року по 01.07.2024 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська» та працювала на посаді оператора пульту керування. Згідно наказу №412/К від 01.07.2024 року позивачка була звільнена з займаної посади з 01.07.2024 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Звертаючись до суду із позовом позивачка зазначила, що при звільнені з нею не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено компенсацію за 81 день невикористаної відпустки, в зв`язку із чим просила стягнути з відповідача відповідну компенсацію за період з 25.10.2021 року по 01.07.2024 року в сумі 92387 грн. 16 коп. та у відповідності до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2024 року по 03.09.2024 року в сумі 66030 грн. 90 коп. Відповідач згідно поданого відзиву проти позову заперечував. Проте, 29.01.2025 року керівником відповідача до суду було подано клопотання про долучення доказів, згідно доводів якого відповідач фактично не заперечував проти того, що відповідно до займаної посади за час роботи на підприємстві позивачка мала право на основну та додаткову відпустку загальною тривалістю 81 день. Разом з цим, зазначив, що в період роботи позивачкою було використано 40 днів відпустку. Таким чином, кількість днів невикористаної відпустки становить 41 день, а компенсація становить 49165 грн. 73 коп. Заперечуючи проти факту використання відпустки, представник позивачки у відповіді на відзив зазначив, що долучені відповідачем накази про надання позивачці щорічної відпустки є незрозумілим, адже на них відсутній підпис останньої, який би свідчив про її ознайомлення з наказами та перебування у відпустці. Не надано графіків відпусток по підприємству, заяви позивачки про надання відпусток. Тому ці накази не можна вважати належними та допустимими доказами. Суд враховує, що надані відповідачем накази про надання відпусток позивачки містять підписи директора, головного бухгалтера та печатку підприємства. Наведені в наказах відомості щодо періодів та тривалості відпусток збігаються із даними долучених розрахункових листів щодо виплати позивачці заробітної плати та відпускних за відповідні періоди, з зазначенням кількості відпрацьованих днів, днів відпустки, сум до виплати, у т.ч. відпускних. В свою чергу позивачкою вказані факти будь-якими доказами не спростовано. Таким чином, суд вважає зазначені вище накази та розрахункові листи належними та допустимими доказами, що підтверджують факт використання позивачкою у зазначені в них періоди роботи на підприємстві 40 днів оплачуваної відпустки та її оплати. З огляду на це, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в кількості 41 дня. Згідно наданої відповідачем відомості про суми нарахування середнього заробітку для оплати часу відпустки та сум нарахованих відпускних, яка містить дані про сумарний заробіток за 12 місяців відповідного року, кількість днів та розмір середньоденної заробітної плати, розмір відпускних за 41 день невикористаної відпустки становить 49165 грн. 73 коп. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію за 41 день невикористаної відпустки в сумі 49165 грн. 73 коп. В іншій частині в задоволенні вказаних позовних вимог відмовити. Стосовно заявлених позивачкою вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2024 року по 03.09.2024 року в сумі 66030 грн. 90 коп., суд враховує наступне. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Таким чином, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за ст.117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Згідно ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Відповідно до ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору ( контракту, угоди тощо ), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, атаки тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.10.2022 року у справі №905/857/10 зазначила, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань,- це сертифікат, виданий у порядку та на підставі ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Водночас, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема, висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (ст.82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням встановлених обставин справи та наявних доказів. Роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу, які належать йому при звільненні, у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежно від її волевиявлення і контролю. Такі обставини є непереборними навіть за умови застосування усіх можливих та адекватних заходів, спрямованих на їх запобігання. Суд враховує, що внаслідок збройної агресії РФ Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року з цієї дати в України було оголошено воєнний стан, який триває по теперішній час. Місцем знаходження відповідача та його виробничих потужностей було м.Селидове, на території якого велись активні бойові дії та яке зазнавало постійних обстрілів, внаслідок чого було пошкоджено будівлі, майно та обладнання ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська». Вказане підтверджується наданими відповідачем актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії РФ від 02.01.2024 року, актом про пожежу від 30.06.2024 року; технічними звітами №ТО-03/24 від 07.02.2024 року, №ТО-41/24-2 від 31.07.2024 року, №ТО-41/24-3 від 31.07.2024 року; витягами з ЄРДР щодо відкриття кримінальних проваджень за ст.438 КК України за фактами ракетних та авіаційних ударів, внаслідок яких було пошкоджено майно, промислові будівлі та майстерні відповідача; постановами слідчого від 11.07.2024 року та від 22.11.2024 року про визнання ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська» потерпілим у кримінальних провадженнях. В подальшому м.Селидове було тимчасово окуповане та включено до переліку тимчасово окупованих територій згідно «Переліку територій, на\~яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року №376. Таким чином, на момент звільнення позивачки, внаслідок військової агресії РФ, оголошено в звязку з цим воєнного стану, постійних обстрілів території ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська», внаслідок чого було пошкоджено його будівлі, майно, виробничі потужності та територія якого в подальшому була тимчасово окупована, підприємство не мало можливості працювати у звичайному режимі, що призвело до скрутного фінансово-економічного становища. Сертифікатом №3100-24-2090 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданим 14.11.2024 року Торгово-промисловою палатою України, засвідчено наявність для відповідача з 02.07.2024 року та станом на 14.11.2024 року форс-мажорних обставин внаслідок військової агресії РФ проти України, що стало підставою для введення воєнного стану, місцезнаходження ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська» на межі з територіям и активних бойових дій з 24.02.2022 року по 18.08.2024 року; активних бойових дій на території Селидівської міської територіальної громади з 19.08.2024 року; втрати виробничих потужностей в результаті ракетних обстрілів території товариства. За вказаних обставин та наведених вище положень ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», суд приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення відповідача від відповідальності згідно ст.117 КЗпП України щодо відшкодування позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому, в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2024 року по 03.09.2024 року в сумі 66030 грн. 90 коп., позивачці слід відмовити. Оскільки позивачу в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» було звільнено від сплати судового збору за заявлену вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку, відповідно до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог в цій частині, що становить 53,22%, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 515 грн. 68 коп. Понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору в сумі 968 грн. 96 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в зв`язку із відмовою в задоволенні позову в цій частині, покласти на позивачку. \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: partial