Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 12\~500,00 доларів США боргу за договором позики. Судові витрати стягнути з відповідача. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10.09.2020 року він позичив [PERSON] 12\~500,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 10.09.2020, згідно умов якої відповідачка зобов`язується повернути йому зазначені кошти, отримані в якості позики, через два роки, тобто до 10.09.2022 року. Однак, відповідачка до цього часу не виконала умови розписки та не повернула борг. 16.09.2024 року він звернувся до відповідачки з вимогою про сплату боргу, в якій просив здійснити оплату безспірної заборгованості. Однак дана вимога була залишена відповідачкою без задоволення та повернулась на його адресу по закінченню терміну зберігання. Оскільки відповідачка до цього часу не виконала умови розписки та не повернула борг, він змушений звернутися до суду для відновлення свого порушеного права. Ухвалою суду від 24.10.2024 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку загального провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 22.10.2024 підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням від 11.12.2024 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 12 500,00 доларів США боргу та суму судового збору. 25.02.2025представник заявника (відповідача) [PERSON] адвокат Гунько О.Ю. звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду та заявою про поновлення строку на перегляд заочного рішення. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.03.2025 заяву представника відповідача адвоката Гунька Олександра Юрійовича про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.12.2024 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики задоволено, поновлено строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення; скасовано заочне рішення суду від 11.12.2024; справу призначено до розгляду в порядкуспрощеного позовного провадження із викликом сторін. 04.04.2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Михайлюка Н.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що тільки наявність оригінала боргової розписки у позивача(кредитора) може свідчити про те, що боргове зобов`язання існувало та не виконане.У випадку відсутності оригінала боргового документу такий фактсвідчить відсутність боргових зобов`язань в цілому.Зазначив, що у даній справі в позивача відсутній оригінал борового документа розписки,наявна тільки копія, про що останній не заперечив в судовому засіданні тапідтвердив наявність тільки копії, що свідчить про відсутність боргових зобов`язань відповідачки перед позивачем в цілому.Також заперечує щодо написання поданої позивачемборгової розписки в цілому та серед іншого з тих підстав, що з лютого 2017 року та по даний час безперервно перебуває та проживає за межами України, а саме в країні: Ізраїль, а тому не могла написати дану позивачем боргову розписку, яка датована 10.09.2020 року. 10.04.2025 року від [PERSON] до суду надійшло клопотання про доручення доказів, яким просив долучити до справи документи, якими спростовано твердження відповідачки щодо неотримання нею коштів згідно розписки від 10.09.2020 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав повністю та просить їх задоволити на основі доданих ним документів. Позивачка [PERSON] та її представник також в судове засідання не з`явилися, однак від адвоката Михайлюка Н.М. надійшло клопотання, яким просив розгляд справи проводити без участі представника відповідачки, у задоволенні позову просив відмовити повністю за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.Також у клопотанні зазначив, що змісту розписки не підтверджено достовірними доказами позивачем, що розписка, копія якої долучена до матеріалів справи, складена в місті Калуш саме відповідачкою. Більше того саме позивачем визнано, що дійсно [PERSON] дійсно на 10.09.2020 перебувала в державі Ізраїль. Докази, що були подані 10.04.2025 року, а саме копії квитанцій не підтверджують, що саме [PERSON] отримала позику в сумі 12 500, 00 доларів США нібито вдень написання розписки 10.09.2020 року, бо сума переказів становить 5700 долів США (3000 доларів США 17.08.2020 року + 2700 доларів США 09.09.2020 року)і є відмінною ніж, сума, що сказана в нібито самій розписці. Зауважив, що зі змісту нібито копії розписки від 10.09.2020 року жодним чином не вказує на отримання боргу та обов`язків повернення відсотків, як нібито зазначається у переписці. Більше того, достовірність такої переписки в месенджерах не є належним доказом, так як такий номер телефону не свідчить жодним чином про належність її [PERSON] , так як власник телефону з якого здійснено скрін-шот самостійно надає належні «НАЗВИ» своїм контактам, що не слугує підтвердженням достовірності такого номеру телефону чи його назві саме відповідачці. За таких обставин, з урахуванням положень\~ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Позивачем надано копію розписки, згідно якої [PERSON] взяла у [PERSON] 10.09.2020 року у борг грошові кошти в сумі 12\~500,00 доларів США, згідно умов якої відповідачка зобов`язується повернути йому зазначені кошти, отримані в якості позики, через два роки, тобто до 10.09.2022 року. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1\~ст. 1049 ЦК України). Ч. 3\~ст. 545 ЦК України\~передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами\~статті 527 ЦК України\~боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч. 4\~ст. 545 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі № 501/1773/16-ц. Згідно зі\~ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі\~статтею 545 ЦК України\~свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд з власної ініціативи не може збирати докази, що стосуються предмета спору, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач на підтвердження позовних вимог надав копію розписки. Оригінал розписки в матеріалах справи відсутній. Отже, в судовому засіданні встановлено, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі розписки, а на її копії, оригінал суду не надано без поважних причин, а сам нібито документ не засвідчений належним чином. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на частину шосту\~статті 95 ЦПК України\~єдиним належним доказом достовірності наданих копій може бути лише дослідження оригіналу документа (розписки), зокрема за ініціативою суду. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 757/28231/13-ц. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша\~статті 81 ЦПК України).\~\~\~Частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Укладення договору позики, його виконання або невиконання не можуть бути підтверджені показами свідків. Відповідно до частини другої, шостої\~статті 95 ЦПК України\~письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано копії розписки від 10.09.2020 ркоу. З огляду на частину шосту\~статті 95 ЦПК України\~єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу розписки. Верховний Суд, зокрема, зазначив таке: «Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду». Для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, на виконання норм процесуального права та усунення сумнівів щодо поданої копії розписки, суд надавав час позивачеві для подання оригіналу розписки, яка позивачем не надана. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що позивач не довів укладення договору позики з відповідачем. Також додані інші докази у їх сукупності не свідчать про отримання Відповідачем позики в сумі 12500 доларів США саме 10.09.2020 року. У суду не було можливості перевірки справжності цієї розписки шляхом співставлення з оригіналом, який позивачем не надано, що стало перешкодою для перевірки справжності цього документа, а тому вважає за необхідне у задоволенні позову про стягнення суми боргу відмовити. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу між сторонами не підлягають. Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed