Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну місця проживання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 28.08.2011 року він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 05.06.2019 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2022 року, визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю - відповідачем [PERSON] . В той же час, починаючи з грудня 2020 року, малолітній син проживає разом з ним. На момент перегляду вказаного судового рішення в апеляційному порядку малолітній син вже проживав з ним, але суд постановив рішення про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю. Позивач переконаний, що дитина має проживати з ним, оскільки відповідач не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в школі, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. На момент пред`явлення позову дитина є учнем другого класу, має багато друзів серед однолітків та однокласників, відвідує різні гуртки, проте він не проявляє жодного бажання спілкуватися з матір`ю. Також позивач зазначає, що він любить свого сина і має змогу забезпечити його всім необхідним, слідкує за станом його здоров`я, розвитком, виховує та піклується про нього. У нього з сином чудовий психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Крім того, позивач вказав, що він не має наміру перешкоджати відповідачу у здійсненні її прав та обов`язків щодо дитини, але відповідач не проявляє бажання спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, а тому, на думку позивача, зміна місця проживання дитини може призвести до стресу, розірванню сталих зв`язків з друзями, змусить дитину повторно адаптуватися в іншому шкільному колективі. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та змінити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , визначивши його місце проживання разом із батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки проживання дитини з батьком сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, зростанню дитини у безпечних, стабільних взаємовідносинах для забезпечення її нормального розвитку та виховання. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Саламон О.Б. від 06.02.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.03.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що 10.09.2021 року ухвалено рішення, яким було визначено місце проживання малолітнього сина сторін з матір`ю - відповідачем [PERSON] 22.02.2022 року судом апеляційної інстанції рішення залишено без змін, яке набрало чинності, не було скасовано, однак не виконується, оскільки батько не повертає дитину. Таким чином, спір між тими ж сторонами та за той же предмет позову вже було вирішено та рішення набрало законної сили 22.02.2022 року. Як стверджує представник відповідача, дитина не проживає з відповідачем не через небажання відповідача піклуватися про дитину, а через злісне невиконання позивачем, як батьком, рішення суду. Відповідачем, як матір`ю подано до Піщанського районного суду Вінницької області позов про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина з народження і до кінця грудня 2020 року, тобто більше 5 років свого життя, проживала у м. Києві та до цього часу зареєстрована в м.Києві разом з матір`ю. Відповідач не забороняла батьку - позивачу [PERSON] та його батькам спілкуватися з дитиною, однак він забрав дитину за графіком відвідування та не повернув на місце проживання, надіславши повідомлення, що дитина знаходиться з ним у Вінницькій області. При цьому на те, що дитини вирвана з оточення, до якого він звик, позивача не турбувало, зокрема його взагалі не турбувала думка та бажання дитини. Відповідач ніколи не надавала дозволу на те, щоб дитина проживала з батьком, та їздила у Вінницьку область, але позивач заборонив їй бачитись з дитиною, при цьому він та його родина поводяться агресивно. Відповідач позбавлена навіть можливості спілкуватися з дитиною телефоном, так як будь-яку розмову позивач контролює, у присутності дитини принижує та ображає її. Коли відповідач намагалася відвідати дитину в школі, він не тільки напав на неї та спричинив тілесні ушкодження, а й нецензурно висловлювався у присутності інших дітей та вчителів. Також позивач без згоди відповідача зарахував дитину до школи, чим грубо порушив права відповідача, як матері дитини. Таким чином, відповідач штучно позбавлена позивачем можливості повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки, але незважаючи на постійні погрози, образи та, навіть побої, намагається побачити та почути свою дитину, передати подарунки, в чому позивач їй також перешкоджає. Представник відповідача вважає, що такі дії позивача шкодять дитині, так як у такому токсичному середовищі дитина отримала вже психологічну травму, позбавлена можливості нормально розвиватися, відвідувати гуртки, так як у селі такої можливості немає. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалами Деснянського районного суду м.Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та зобов`язано Службу у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області надати висновок щодо доцільності зміни місця проживання дитини. 29.03.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача зазначає про те, що підставами даного позову про зміну місця проживання дитини є те, що дитина на момент ухвалення рішення суду від 10.09.2021 вже проживала з батьком та сама дитина не має жодного бажання повертатися та проживати разом з матір`ю, при цьому відповідач всіма можливими способами перешкоджає встановленню дійсних обставин справи та забороняє як провести психологічне дослідження дитини так і опитати дитину. Щодо твердження відповідача про те, що дитина не проживає з матір`ю через злісне невиконання рішення суду позивачем, представник зазначає, що відповідач не повідомляє суду, що нею чинилися перешкоди у спілкування батька з сином, так як остання не лише забороняла сину спілкуватися з батьком в телефонному режимі, а й відмовляла позивачу у зустрічах з дитиною, мотивуючи це причинами різного роду, а подеколи й без пояснення причин. Твердження відповідача про те, що ніби - то родина позивача негативно впливає на дитину, не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджуються жодним належними та допустимими доказами. З урахуванням наведеного, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22.05.2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.03.2024 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 25.09.2024 року рішення Деснянського районного суду м.Києва від 22.05.2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25.03.2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 17.10.2024 року прийнято справу до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Представники третіх осіб, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, у своїх листах просили розглядати справу в їхню відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку дитини, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 28 серпня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.06.2019 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної державної адміністрації малолітній [PERSON] , [INFO] , з 13 жовтня 2015 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.06.2020 року № 421 визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з сином щовівторка та щоп`ятниці з 18-30 год. до 21-00 год., щосуботи з 10-00 год. до 20-00 год. Відповідно до висновку Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 10 лютого 2021 року № 3), районна державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2022 року, у справі № 753/2392/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без задоволення. Згідно з довідкою Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 158 міста Києва [PERSON] зарахований до 1-Б класу цього навчального закладу. В той же час, відповідно до довідки Комунального закладу «Дмитрашківський ліцей» Піщанської селищної ради Тульчинського району Вінницької області [PERSON] навчається у 2 класі. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 24.03.2023 року № 16 визначено, що після розлучення сторін у справі малолітній [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Участь батька [PERSON] у вихованні сина була визначена розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 30.06.2020 року № 421. Відомо, що у грудні 2020 року [PERSON] , без погодження з матір`ю [PERSON] , забрав малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до с. Дмитрашківка Тульчинського району Вінницької області та з того часу не дає можливості матері дитини [PERSON] повноцінно приймати участь у вихованні сина. Зазначено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2021 року місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено з матір`ю [PERSON] , яке прийняте з урахуванням висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 13.02.2021 року. Батько дитини з цим рішенням не згодний, дитину матері не передав і вживає всіх заходів щоб усунути її з життя дитини, зокрема, звернувся з позовом до Піщанського районного суду Вінницької області про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . У задоволенні цього позову [PERSON] відмовлено. Також указано, що не маючи можливості забрати дитину, [PERSON] звернулась з позовом до Піщанського районного суду Вінницької області про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Зважаючи на встановлені факти комісія вважала за доцільне при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну місця проживання дитини взяти за основу рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року № 754/1447/23, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до висновку Служби у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області щодо визначення місця проживання дитини, який затверджений рішенням виконавчого комітету від 11.03.2024 року № 719, орган опіки та піклування, захищаючи інтереси дитини, вважає, що до часу налагодження повноцінного спілкування малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] неможливо визначити місце проживання дитини. Крім того, з матеріалів справи, а також згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 04.05.2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13.06.2023 року та постановою Верховного Суду від 08.05.2024 року, у справі № 142/217/22 задоволено позовні вимоги [PERSON] , відібрано у батька дитини [PERSON] малолітнього [PERSON] , [INFO] , та повернуто дитину матері дитини [PERSON] за місцем її проживання. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині відібрання [PERSON] , [INFO] , у батька дитини [PERSON] . Відомості про примусове виконання вказаного рішення суду відсутні. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною першою статті 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини дев`ятої статті 7 СК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України). Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є змінаправовідношення (пункт 7 частини другої статті 18 СК України). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що способом захисту може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини. Скасовуючи судові рішення у даній справі, у постанові від 25.09.2024 року, висновки якої в силу ч.5 ст.411 ЦПК України є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи, Верховний Суд послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17, у якій зазначено, що «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 вказано, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Так, судом першої інстанції на виконання вищенаведених положень, було заслухано думку [PERSON] , яка зазначала, що вона любить батька, бажає проживати лише з ним та з бабусею. Пояснила, що матір вона боїться, бо та її била, не приділяла їй уваги. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20) зазначено, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку … Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 607/425/16-ц (провадження № 61-8772св19) зазначив, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, за наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя … Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб». Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, у справах про визнання місця проживання дитини, її думку слід ураховувати, якщо дитина досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Проте не може бути передбачено шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини. Судом на виконання вказаної постанови Верховного Суду в судовому засіданні в присутності психолога заслухано думку малолітнього [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що проживає з батьком, дідусем та бабусею. Він хоче жити з татом та не бажає жити з мамою, яку він бачив давно і частіше бачити не хоче, а також не хоче телефонувати. Малолітній [PERSON] , [INFO] , вказав, що переїхав до батька, оскільки йому у батька краще, з мамою не так. При цьому дитина категорично заперечувала проти проживання з матір`ю, наполягаючи на проживанні з батьком. Враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи думку дитини, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та зміну місця проживання дитини, визначивши проживання дитини з батьком. Суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). З урахуванням наведеного, при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини суд виходить лише з «найкращих інтересів дитини». При цьому суд враховує і те, що у висновку Служби у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області щодо визначення місця проживання дитини, який затверджений рішенням виконавчого комітету від 11.03.2024 року № 719 зазначено про те, що з характеристики учня 3-го класу КЗ «Дмитрашківський ліцей» вбачається, що батько [PERSON] відповідально ставиться до виховання та навчання житини, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, завжди цікавиться успіхами дитини, контролює виконання домашніх завдань, постійно відвідує батьківські збори та шкільні заходи. 14.02.2024 року проведено обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В будинку чисто, охайно, тепло, дитина має окрему кімнату, в якій є диван, письмовий стіл, шафа для одягу, крісло, на підлі килим. Дитина забезпечена одягом, взуттям, належним харчуванням, має комп`ютер, під`єднаний до мережі інтернет, телефон. Відповідно до запиту служби у справах дітей Центром надання соціальних послуг проведено оцінку потреб сім`ї [PERSON] , відповідно до висновку якого від 19.02.2024 року [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує всі необхідні потреби в розвитку, вихованні та матеріальному забезпеченні. Основною проблемою сім`ї є конфлікт між батьками, оскільки вони не можуть дійти спільної думки щодо проживання дитини. І батько, і малолітня дитина усвідомлюють наявність проблеми. Відповідь КУ «Центр професійного розвитку педагогічних працівників» від 22.02.024 року містить наступну інформацію щодо проведення роботи з малолітнім [PERSON] : «…Аналіз кольорових асоціацій, що пов`язують з членами родини та улюблених чи не улюблених кольорів, свідчить про позитивне ставлення до членів сім`ї, де дитина зараз проживає. Фігура матері [PERSON] витісняється, він її не сприймає як близьку людину… Першим на малюнку дитина зобразила себе, що свідчить про важливе місце дитини в сім`ї, на його усвідомлення власної значимості. Найближчою фігурою до дитини, на основі аналізу малюнка, є його дідусь. Також на малюнку присутні фігури батька та бабусі. Пропозицію домалювати мати дитина відхилила… Дитина виявляє прив`язаність до батька, можливо, це пов`язано з тим, що дитина на даний час проживає саме з ним. А ще в силу вікових особливостей хлопчик більше тягнеться до батька, який є авторитетом для нього та прикладом. За малюнком сім`ї можна припустити, що дитина має тісний емоційний контакт з дідусем та батьком. Дійсно, судом встановлено, що з грудня 2020 року [PERSON] не дає можливості [PERSON] повноцінно приймати участь у вихованні сина, що підтверджується наявними письмовими доказами, а також рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 04.05.2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13.06.2023 року та постановою Верховного Суду від 08.05.2024 року, у справі № 142/217/22 про відібрання дитини. Крім того, суд враховує і те, що відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства в України є обов`язковість судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року). Частиною 1 ст.18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст.55, ч.1, 2 ст.129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Посилаючись на вказані вище вимоги закону, рішення ЄСПЛ та Конституційного Суду України, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 725/3024/17 (провадження № 61-37923св18) предметом якої було, зокрема, визначення місця проживання дитини, дійшов висновку, що невиконання одним із батьків попереднього рішення суду, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дитини та протиправне утримання такої дитини у себе, суперечить властивостям судового рішення, яке набрало законної сили. Верховний суд дійшов висновку, що підставами для звернення із новим позовом про визначення (зміну) місця проживання дитини не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки одного з батьків, що полягає у невиконанні рішення суду. При цьому звернення із новим позовом не може бути підставою для уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду, яким визначено місце проживання дитини. Суд при прийнятті рішення зауважує, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2021 року у справі № 753/2392/21, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю [PERSON] , [PERSON] не виконувалось. Проте, відповідачем не надано доказів того, що нею звернуто до виконання рішення суду у справі № 142/217/22 про відібрання дитини, ухвалене на підставі рішення у справі № 753/2392/21, яке набрало законної сили майже два роки тому. Однак, суд зауважує, що дитина, якій на даний час виповнилось 10 років, з грудня 2020 року більше 4,5 років, постійно проживає з батьком, тобто практично половину свого життя. За такий тривалий для дитини такого віку період у дитини склався певний уклад життя, сформовані звички та оточення, встановлені психоемоційні зв`язки, а також у дитини сформовано середовище, в якому вона відчуває себе комфортно, безпечно та спокійно. А тому на даний час зміна місця проживання та передання дитини на проживання до матері після настільки тривалого часу проживання разом з батьком зруйнує увесь звичний світ дитини, що є неприпустимим і категорично не відповідає інтересам дитини, а також суперечить її особистій думці та бажанню проживати з батьком, а не з матір`ю. Дійсно, між батьками дитини існує тривалий та сталий конфлікт щодо дитини, проте, для його вирішення існують інші механізми, застосування яких буде менш травматичними для психоемоційного стану дитини та не вплине на її звичайний хід життя. Також, в даному випадку визначення місця проживання дитини з батьком суд не розцінює як спробу уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю. Таким чином, судом встановлено, що проживання сина з батьком на даний час відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Відтак, враховуючи тривалість проживання дитини з батьком, сформування усталеного порядку та укладу життя дитини протягом 4,5 років, встановлені сталі соціальні зв`язки, які склались у дитини за місцем проживання та навчання, його психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, а також враховуючи думку дитини та виходячи з найкращих її інтересів, які превалюють над інтересами та бажаннями батьків, суд приходить до висновку про можливість зміни місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначивши його разом із батьком. На підставі викладеного, суд, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання дитини разом із батьком, задовольняє позовні вимоги [PERSON] про зміну місця проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] . При цьому при задоволенні даної позовної вимоги суд звертає увагу на те, що оскільки вирішальним у цій категорії справ є визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд. Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 12 лютого 2019 року по справі № 461/3144/17 та від 27 січня 2021 по справі №727/3856/18, підстав для відступу від якого суд не вбачає. Відтак, суд визначає місце проживання дитини разом з батьком без зазначення конкретної адреси. Також, суд зауважує, що задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє відповідача як мати дитини права брати участь у вихованні дитини, підтримувати з ним регулярні стосунки, піклуватися про стан його здоров`я, а також фізичний та моральний стан. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме вважає можливим змінити місце проживання дитини, визначивши його проживання з батьком за його місцем проживання, оскільки це забезпечить якнайкращі її інтереси, в зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги в цій частині. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial