Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 10 березня 2025 року позивач звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра із позовом, в якому просив визнати припиненими зобов`язання за договором про спільну діяльність, укладеним 06 січня 2020 року між позивачем та відповідачем та визнати відсутність у відповідача права власності на об`єкт незавершеного будівництва - нежитлову будівлю, будівлю аптечного закладу літ. А1, під А1 - підвал, загальною площею 292,4 кв.м., літ. а2 - сходи, І - мостіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . 28 квітня 2025 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив вважати позовні вимоги викладеними в наступній редакції: розірвати договір про спільну діяльність, укладений 06 січня 2020 року між позивачем та відповідачем та визнати за позивачем право власності на будівлю аптечного закладу (незавершене будівництво) літ. А1, під А1 підвал, загальною площею 292,4 кв.м., літ. а2 сходи, І мостіння, готовністю 85 %, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що згідно укладеного договору про спільну діяльність від 06 січня 2020 року вони із відповідачем домовились діяти спільно для досягнення мети - будівництва, введення в експлуатацію, реєстрація права власності та подальшого спільного використання нежитлових приміщень у складі реконструйованої будівлі аптеки по [ADDRESS] , проте відповідач своїх зобов`язань із фінансування робіт згідно п. 6.2. Договору про спільну діяльність не виконав та фінансування будівельних робіт здійснювалось позивачем самостійно та за власний рахунок, що є підставою для розірвання укладеного Договору у судовому порядку та визнання за позивачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 13 березня 2025 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою судді від 13 березня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Представник позивача надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, в якій зазначив, що заява про зміну предмету позову ним отримана, проти її задоволення не заперечує. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідност.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 05.07.2010 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, є власником нежитлової будівлі, будівлі аптечного закладу літ. А-1, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності за позивачем зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно із реєстраційним номером майна 30861528 від 27.08.2010 року. 06 січня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про спільну діяльність, за яким сторони прийняли на себе зобов`язання об`єднати свої внески та діяти спільно для досягнення мети - будівництва, введення в експлуатацію, реєстрація права власності та подальшого спільного використання нежитлових приміщень у складі реконструйованої будівлі аптеки по [ADDRESS] . Відповідач як учасник 2 зобов`язався внести власний внесок у вигляді щомісячного фінансування вартості робіт у сумі 50 000,00 гривень до дня повної оплати та завершення реконструкції згідно п. 6.2. Договору. Відповідно до положень Договору про спільну діяльність сторони дійшли згоди про те, що його розірвання в односторонньому порядку не допускається, а строк дії даного Договору визначено до 06 січня 2026 року. За результатами здійснення реконструкції будівлі, сторони шляхом укладення Договору про спільну діяльність вирішили здійснити розподіл площ, за умовами якого позивач як власник будівлі аптеки, реконструкція якої здійснюється, отримує у власність 60 % площі нежитлових приміщень будівлі, а відповідач - 40 % площ, без урахування при поділі сторонами площ приміщень спільного користування - коридорів, сходових клітин, які залишаються у спільній сумісній власності позивача та відповідача (п.п. 6.1.1., 6.2.1. Договору). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина 1, 2 статті 598 ЦК України). За положеннями статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина 2 статті 653 ЦК України). 23 січня 2020 року позивачем було подано до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) (з урахуванням змін) ДП 071200231199. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у відповідній редакції, замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України Згідно частини 4 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у відповідній редакції, реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. Відповідно до технічного паспорту, складеного ФОП [PERSON] , сертифікат АЕ 004003, складеного 07 жовтня 2024 року та зареєстрованого у Реєстрі містобудівної діяльності № ТІ01:5599-9241-8827-1403, стан готовності об`єкта нерухомого майна нежитлової будівлі [ADDRESS] із ідентифікатором об`єкта нерухомого майна 01.3506766.4845454.20241010.20.0000.77, готовність об`єкта складає 85 %. Протягом розгляду справи відповідачем не було подано доказів виконання умов Договору про спільну діяльність від 06 січня 2020 року, зокрема в частині фінансування виконуваних робіт. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має прав на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має прав на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист прав на інтересів судом може здійснюватись у спосіб, визначений статтею 16 ЦК України, зокрема шляхом визнання права власності, припинення дій, які порушують право, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 1, 3, 4 частини 2 статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримуватиз цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19 (пункти 21, 22) сформовано висновок щодо застосування норм права та вказано, що відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). У зв`язку з ненаданням відповідачем доказів фактичного виконання умов укладеного Договору про спільну діяльність та здійснення фінансування будівництва, суд з урахуванням розподілу обов`язків з доказування, передбаченому частиною 4 статті 81 ЦПК України, вважає встановленою обставину невиконання відповідачем умов Договору про спільну діяльність від 06 січня 2020 року. При цьому судом враховано, що Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved