Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, відповідно до змісту якого, з урахування уточненої позовної заяви просив суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на свою користь 361 292,99 грн в якості сплати за інфляційні збитки за період з 01 квітня 2019 року по 28 лютого 2025 року, 75 857,37 грн в якості сплати 3% річних за період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року, та 174 860,14 грн в якості моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.08.2021 Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалив Рішення по справі №640/33575/20, яким задовольнив позовні вимоги Позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві. Крім того, 23.07.2023 року Київський окружний адміністративний суд ухвалив Рішення по справі №640/14644/22, яким також задовольнив позовні вимоги Позивача до Відповідача. 19.08.2021 року Боржник надіслав Позивачу документ Вих.№2600-0203-8/133714, з додатку до якого (довідка про доходи №4114 9211 8461 4108) вбачається, що з січня 2020 року по червень 2021 року пенсія Заявника становить 12 549,60 грн. Водночас, відповідно Рішенню ОАСК від 11 серпня 2021 року по справі №640/33575/20, згідно якого розрахункова величина грошового забезпечення Заявника становить 31 516,00 грн. За попередніми підрахунками Позивача, сума заборгованості Відповідача по недоплаті пенсії Позивача за період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року становила 686 572 (шістсот вісімдесят шість тисяч п?ятсот сімдесят дві) грн. 72 коп. Враховуючи те, що Відповідач по справі протягом тривалого періоду часу не виконує в повному обсязі Рішення ОСК від 11.08.2021 року по справі №640/33575/20 та Рішення КОАС від 23.11.2023 року по справі №640/14644/22, Позивач звертався до суду з цим позовом. 25 березня 2024 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Волошина В.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 15 квітня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив із викладенням заперечень. 21 травня 2024 року протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва залучено Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві в якості третьої особи без самостійних вимог. 10 червня 2024 року на адресу суду надійшли пояснення від Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві. 08 липня 2024 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід головуючого судді Волошина В.О. 17 липня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 25 вересня 2024 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва провадження у справі було закрито. 22 січня 2025 року постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року. 10 березня 2025 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Фролової І.В. прийнято провадження у справі. 18 березня 2025 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява. 17 квітня 2025 року протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позов у повному обсязі. Інші сторони у судове засідання не прибули. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. 11 серпня 2021 року Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалив Рішення по справі №640/33575/20, яким задовольнив позовні вимоги [PERSON] (далі за текстом - Позивача, Кредитора) до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі за текстом - Відповідача, Боржника). Означене Рішення набрало законної сили 19 жовтня 2021 року. Крім того, 23 липня 2023 року Київський окружний адміністративний суд ухвалив Рішення по справі №640/14644/22, яким також задовольнив позовні вимоги Позивача до Відповідача. Означене Рішення набрало законної сили 14 лютого 2024 року. 19 серпня 2021 року Боржник надіслав Позивачу документ Вих.№2600-0203-8/133714, з додатку до якого (довідка про доходи №4114 9211 8461 4108) вбачається, що з січня 2020 року по червень 2021 року пенсія Заявника становить 12 549,60 грн. Водночас, відповідно [INFO] від 11 серпня 2021 року по справі №640/33575/20, згідно якого розрахункова величина грошового забезпечення Заявника становить 31 516,00 грн. За попередніми підрахунками Позивача, сума заборгованості Відповідача по недоплаті пенсії Позивача за період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року становила 686 572 (шістсот вісімдесят шість тисяч п?ятсот сімдесят дві) грн. 72 коп. 26 лютого 2024 Позивач надіслав Боржнику «Досудову вимогу» в редакції від того ж числа, в якій запропонував Боржнику добровільно протягом 10-денного терміну перерахувати на пенсійний рахунок Позивача недоплачену пенсію за період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року у сумі 686572 (шістсот вісімдесят шість тисяч п?ятсот сімдесят дві) грн. 72 коп. З огляду на набрання чинності Рішення КОАС від 23.07.2023 по справі №640/14644/22 р 16.02.2024 Адвокат Позивача звернувся з Адвокатським запитом до ГУ ПФУ в м. Києві, 12.03.2023 Адвокат Позивача отримав Відповідь ГУ ПФУ в м.Києві від 23.02.2024 за N?2600-0202-8/37688. Так, у відповідності до Довідки військової частини [NUMBER] №222/4/164/209/401 від 30.09.2020, (на яке йдеться посилання в Рішенні ОСК від 11 серпня 2021 року по справі №640/33575/21), ця розрахункова база включає в себе наступні види грошового забезпечення: посадовий оклад - 8600,00 грн; оклад за військовим званням - 1480,00 грн; надбавка за вислугу років (50 %) - 5040,00 грн; надбавка за особливості проходження служби (80 %) - 12 096,00 грн; надбавка за службу в умовах режимних обмежень (15%) - 1290,00 грн; премія (35%) - 3 010,00 грн. Тобто, незмінна база нарахування пенсії Позивача з 01.04.2019 р. і по день подачі цього позову становить 31 516,00 грн. З урахуванням того, що база нарахування пенсії незмінна, а виплата пенсії здійснюється із розрахунку 83% грошового забезпечення на підставі довідки військової частини [NUMBER] від 30.09.2020 № 222/4/164/239/401, пенсія Позивача станом на 01.04.2019 р. має становити: 31516,00 грн. х 83% = 26 158,28 грн. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу ходять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 р. в справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 р. в справі № 686/21962/15-ц. Відтак, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення. Як вбачається з розрахунку позивача, доданого до позову, за прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань, пов`язаних з виплатою пенсії за судовими рішеннями, в загальній сумі 739 771,48 грн. за період з 01.04.2019 по 28.02.2025 р. інфляційні втрати складають 361 292,99 грн., а три відсотки річних складають 75 857,37 грн. Судом перевірено розрахунок позивача за прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань, пов`язаних з виплатою пенсії за судовими рішеннями, в загальній сумі 739 771,48 грн. за період з 01.04.2019 по 28.02.2025 р. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні страти в межах заявлених позивачем позовних вимог у розмірі 361 292,99 грн., з огляду на те, що суд позбавлений можливості з власної ініціативи виходити за межі заявлених позовних вимог. Крім того, враховуючи розрахунок зроблений судом, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних, а саме з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних у розмірі 75 857,37 грн. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідачем свої грошові зобов`язання перед позивачем, які виникли на підставі судового рішення про зобов`язання здійснити виплату пенсії у загальному розмірі 739 771,48 грн., своєчасно не виконано, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд дійшов висновку, що позов у частині вимог про стягнення інфляційних втрат є обґрунтованим та трьох відсотків річних є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача інфляційні втрати в сумі 361 292,99 грн. та три відсотки річних складають 75 857,37 грн. за прострочення виконання цих грошових зобов`язань за період з 01.04.2019 по 28.02.2025 р. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За таких обставин, оскільки в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що відповідачами була завдана моральна шкода позивачу, отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 3 923 гривень 00 копійок стягнути з відповідача на користь позивача пропорційному задоволеним позовним вимогам (62,5 %) На підставі ст. 1, 4, 15, 16, 536, 625, 1212, 1214 ЦК України,

Outcome: partial