Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду і просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача, як правонаступника ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС», заборгованість за Договором про споживчий кредит № 131208 від 14 лютого 2024 року в розмірі 20020 грн 33 коп., що складається із 10667 грн 00 коп. заборгованості за кредитом, 8752 грн 33 коп. заборгованості за відсотками та 601 грн 00 коп. комісії. Також просить стягнути сплачений судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн 00 коп. Посилається на те, що 14 лютого 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит № 131208 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту складає 10667 грн 00 коп. (тіло кредиту - 8000 грн 00 коп., комісія - 2666 грн 75 коп. (сплачується одноразово за ставкою 15,00 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника). ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши на рахунок відповідача кошти у вищезазначеному розмірі. Позивачем умови кредитного договору не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі. 12 липня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» був укладений Договір факторингу № 12072024, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за даним кредитним договором. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн 00 коп. та судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп. Ухвалою від 31 березня 2025 року було в відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін по справі. (а.с.70). Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, відзиву на позов, будь-яких заяв чи клопотань не подала. Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України. Судом встановлено наступне. 14 лютого 2024 року [PERSON] підписав електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора (817cab28) індивідуальну частину Договору про споживчий кредит № 131208 та Паспорт споживчого кредиту (а.с.27-30, 37-38). До позовної частини додана також публічна частина Договору про споживчий кредит (а.с.31-36). Із наданої на виконання ухвали суду від 31 березня 2025 року відповіді АТ «ПУМБ» № КНО-07.8.5/44440БТ від 08 квітня 2025 року вбачається, що на ім`я [PERSON] була випущена банківська платіжна картка № [NUMBER] . За [PERSON] закріплений фінансовий номер телефону [NUMBER] , на який відправляється інформація щодо підтвердження операцій за вищезазначеним рахунком. В результаті здійснення аналізу операцій по даній картці за період із 14 лютого 2024 року по 22 лютого 2024 року була виявлена операція по надходженню грошових коштів в сумі 8000 грн 25 коп. через сервіс іншого банку. Для отримання детальної інформації по даній операції рекомендують звернутися до банку-еквайру (Publik JointStock Company «Alfa-Bank»). Крім того, представником позивача подано довідку ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» № 12 від 11 листопада 2024 року (а.с.50), що містить інформацію про успішність операцій згідно Договору № 1412/22-1 від 14 грудня 2022 року, укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім». Також представником позивача подано Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС», затверджених наказом № 1-од від 22 січня 2024 року) (а.с.39-49) Відповідно до картки обліку виконання договору № 131208 (а.с.55) заборгованість відповідача за Договором про споживчий кредит № 131208 від 14 лютого 2024 року складає 20020 грн 33 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту - 10667 грн 00 коп., заборгованість відсотками - 8752 грн 33 коп., заборгованість за комісією - 601 грн 00 коп. Крім того, в матеріалах справи наявна виписка з особового рахунку за Кредитним договором № 131208 від 14 лютого 2024 року (а.с.58), з якої вбачається, що заборгованість за кредитним договором станом на 03 березня 2025 року не погашена. 12 липня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «Фшнансова компанія «ЕЙС» був укладений Договір факторингу № 12072024 (а.с.59-65). За відступлення прав вимоги за Договором факторингу № 12072024 від 12 липня 2024 року були перерахована встановлена договором сума коштів, що підтверджується копіює платіжної інструкції № 3103 від 12 липня 2024 року (а.с.12). Актом прийому-передачі від 12 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія КРЕДПЛЮС» було передано право вимоги за кредитним договорами, зазначеним в Реєстрі боржників (а.с.67). Із витягу з реєстру боржників вбачається, що право вимоги за Договором про споживчий кредит № 131208 від 14 лютого 2024 року було передане відповідачу за Договором факторингу № 12072024 від 12 липня 2024 року (а.с.66). На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подані наступні докази: копію Договору про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року (а.с.13-14), копію Додаткової угоди № 12 до Договору про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року від 04 лютого 2025 року (а.с.15-); копію Акту прийому-передачі наданих послуг від 04 лютого 2025 року (а.с.16); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4956 від 24 квітня 2012 року (а.с.17); копію довіреності від 04 грудня 2024 року (а.с.18). Будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог представником позивача подано не було, ніяких клопотань з цього приводу заявлено не було. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ст. ст. 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. За правилом ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір- це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 вищезазначеного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч.1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п.2.2.1 Договору про споживчий кредит № 131208 від 14 лютого 2024 року далі-Договір) сума (загальний розмір) кредиту становить 10667,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 8000,25 грн на № рахунку/картки Позичальника № [NUMBER] , у національній валюті; у розмірі 2666,75 грн шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п.2.5 індивідуальної частини. Пунктом 2.5 Договору передбачено право Кредитодавця нараховувати комісію за надання кредиту в розмірі 2666 грн 75 коп., яка нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення Договору за ставкою 25,00 % від загальної суми кредиту за рахунок власник коштів Позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1 цієї індивідуальної частини. Відповідно до п.2.6 Договору загальний строк кредитування за цим Договором складає 98 днів з 14 лютого 2024 року по 22 травня 2024 року. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з п.2.3 Договору, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 460,00 % річних. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] . Договору про споживчий кредит № 131208 від 14 лютого 2024 року, отримання відповідачем кредитних коштів, правомірність нарахування комісії за надання кредиту та відсотків за користування кредитним коштами. Разом з тим, представник позивача, крім одноразової комісії, просить стягнути із відповідача комісію в розмірі 601 грн 00 коп. Відповідно до п.2.4 Договору знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1,00 гривень. Стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100,00 гривень. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч.1 ст. 1 та ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою № 49 від 08 червня 2017 року затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». На це вказав Верховний Суд у постанові від 6 листопада 2023 року по справі №204/224/21. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі. Як вбачається із Договору про споживчий кредит № 131206 від 14 лютого 2024 року (індивідуальна частина) та Паспорта споживчого кредиту (а.с.27-38), за вищезазначеним кредитним договором передбачено два види комісії: - комісія за надання кредиту ( п.2.5 Договору) - 2666 грн 75 коп. (сплачується одноразово за рахунок коштів Позичальника або за рахунок кредиту); - комісія за управління і обслуговування кредиту (п.2.4 Договору) - 601 грн 00 коп. Із картки обліку виконання договору (а.с.55) вбачається, що 18 лютого 2024 року, 13 березня 2024 року, 27 березня 2024 року, 10 квітня 2024 року, 24 квітня 2024 року, 08 травня 2024 року, 22 травня 2024 року за вищезазначеним договором була нарахована комісія, загальний розмір якої становить 601 грн 00 коп. Із змісту позовної заяви та наданих суду доказів неможливо встановити, які саме послуги за вказану комісію надавалися клієнту у випадку прострочення ним сплати чергових платежів, адже відповідальність за прострочення виконання зобов`язання визначена у ст. 625 ЦК України, тоді як з відповідними вимогами позивач до суду не звертався. Наданий споживчий кредитний договір не містить та сторона позивача не надала доказів на підтвердження переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безкоштовно, доказів надання відповідачу інформації про стан кредиту більше одного разу на місяць за плату представником позивача подано не було, тому такі умови спірного кредитного договору є нікчемними, а вимога про стягнення із відповідача комісії за управління та обслуговування кредиту задоволенню не підлягає. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст.514 ЦК України). Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч.1 ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до статті 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст.514 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач правомірно набув право вимоги до відповідача за Договором про споживчий кредит № 131208 від 14 лютого 2024 року, стягненню із [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» підлягає заборгованість за Договором про споживчий кредит № 131208 від 14 лютого 2024 року в розмірі 19419 грн 33 коп., в тому числі заборгованість за кредитом - 10667 грн 00 коп., заборгованість за відсотками - 8752 грн 33 коп. Крім заборгованості за кредитним договором, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн 00 коп. На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подані наступні докази: копію Договору про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року (а.с.13-14), копію Додаткової угоди № 12 до Договору про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року від 04 лютого 2025 року (а.с.15-); копію Акту прийому-передачі наданих послуг від 04 лютого 2025 року (а.с.16); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4956 від 24 квітня 2012 року (а.с.17); копію довіреності від 04 грудня 2024 року (а.с.18). Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, що відповідає п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України. Наведене у своїй сукупності свідчить про належне виконання позивачем своїх процесуальних обов`язків щодо своєчасності заявлення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу та надання доказів понесення позивачем таких витрат. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19). Клопотання про зменшення розміру судових витрат від відповідача до суду не надходило. Разом з тим, відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи частковість задоволення позовних вимог (97%), стягненню із відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6790 грн 00 коп. (7000 грн 00 коп : 100% х 97% = 6790 грн 00 коп.). В силу ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2349 грн 73 коп. ( 2422 грн 40 коп. : 100% х 97% = 2349 грн 73 коп.). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial