Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Харківська міська рада звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: ПН ХМНО Бєсєда Тетяна Дмитрівна, Департамент реєстрації та цифрового розвитку ХМР, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання недійсними правочинів, скасування рішення державного реєстратора, спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовна заява мотивована тим, що слідчим управлінням Національної поліції України ГУНП в Харківській області листом від 29.05.2029 № 11964/119-24-2018 повідомлено, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів Слідчого управління ГУНП в Харківській області розслідуються кримінальні провадження №\~12018220000000452, №\~120182200000001126, №\~12018220480001838, №\~12018220540000866,№\~12016220430000232, зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.05.2018, 03.10.2018, 08.05.2018, 12.04.2018 та 19.01.2016 відповідно за ч.ч. 3, 4 ст. 190 КК України за фактами шахрайських заволодінь квартирами в м. Харкові та замахів на такі заволодіння у великих та особливо великих розмірах. Відповдно до копії актового запису про смерть № 4671 від 26.03.2019 [PERSON] , [INFO] померла [INFO] . За життя, [PERSON] [INFO] , належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі довідки ЖСК «Медик» № 5 від 17.05.1999, зареєстрованій у реєстровій книзі БТІ № 186-432 за реєстровим № 56004 від 28.07.1999. Харківська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Харкова, на виконання вимог ст.ст. 15, 30 ЖК України та ст. 1277 ЦК України зобов`язана в судовому порядку виконати обов`язок, що встановлений законом подати до суду заяву про визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] та передачу нерухомого майна у власність територіальної громади м. Харкова. Право на подання заяви до суду у Харківської міської ради виникло в період з 19.01.2020. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 198205197 від 29.01.2020 вбачається наявність на теперішній час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за іншою особою [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2019 № 139, що унеможливлює виконати обов`язок Харківської міської ради щодо визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною та передати її у комунальну власність міста. Згідно з вищенаведеним, Харківська міська рада просила суд визнати недійсним договір купівлю-продажу квартири від 14.03.2019 № 139, який виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., за змістом якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] ; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., від 14.03.2019 № 45958845 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] , власник якої [PERSON] померла [INFO] та передати відумерлу спадщину - квартиру [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради; витребувати квартиру [ADDRESS] із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі [PERSON] на користь Харківської міської ради. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.04.2020 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі № 638/1388/20, призначено підготовче судове засідання. 13.05.2020 Департаментом реєстрації Харківської міської ради було подано до суду пояснення на позовну заяву, в яких Департамент реєстрації Харківської міської ради просив розглянути справу № 638/1388/20 у відповідності до норм матеріального та процесуального права. 23.07.2020 відповідачем подано до суду зустрічний позов, у якому викладено заперечення проти позову Харківської міської ради та вимоги про залишення без задоволення позову Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири квартири [ADDRESS] , скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Бєсєда Т.Д. про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; визнання відумерлою спадщиною квартири [ADDRESS] , витребування квартири [ADDRESS] із чужого незаконного володіння та визнання відповідача добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , залишивши дану квартиру у власності [PERSON] . Власну правову позицію [PERSON] обґрунтував тим, що 14.03.2019 приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда Т.Д. було посвідчено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,8 кв.м., житловою 16,7 кв.м. Продаж здійснено за 560 700 грн, що було еквівалентно 21\~000 доларів США. Дана квартира на момент відчуження була зареєстрована на ім`я [PERSON] . Перш ніж квартира перейшла у власність набувача [PERSON] , існувало два рівні гарантій: по перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що правочин договору купівлі-продажу квартири вчиняється відповідно до закону. По-друге, державна реєстрація переходу права власності: відомості про наявність заборони відчуження об`єкту нерухомого майна були відсутні. [PERSON] , як покупець нерухомого майна не повинен був передбачити наявність ризику, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Право на витребування майна від добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України є лише у власника. Харківська міська рада такого права не набула. Фактично, позивач не набував права власності на квартиру і відповідно, права на витребування майна від добросовісного набувача не має. Лист старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУНП в Харківській області С.С. Неминущого, що знаходиться поза межами норм кримінально-процесуального законодавства, не можливо вважати офіційним документом, який використовується в якості підстави для звернення до суду з позовними вимогами. Таким чином відповідач вважає, що нерухоме майно (квартира) придбане ним з додержанням з його боку всіх необхідних процедур, не може бути витребуване, оскільки, відповідно до ст. 338 ЦК України, підстави для її витребування відсутні. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.01.2021 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа Приватний нотаріус ХМНО Бєсєда Т.Д., Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання добросовісним набувачем. Зустрічну позовну заяву об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 09.02.2021 до суду надійшов відзив Харківської міської ради відповідача за зустрічним позовом, у якому викладено заперечення проти вимог [PERSON] та прохання відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа Приватний нотаріус ХМНО Бєсєда Т.Д., Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання добросовісним набувачем та первісну позовну заяву Харківської міської ради до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус ХМНО Бєсєда Тетяна Дмитрівна, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання недійсними правочинів, скасування рішення державного реєстратора, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.04.2021 клопотання представника позивача за первісним позовом про витребування доказів задоволено. Витребувано з Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори інформацію щодо: - надходження заяв про відкриття спадщини або відмови від спадщини щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] ; - відкрита чи не відкрита спадкова справа після спадкодавця [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] ; - надати Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі щодо реєстрації в спадковому реєстрі заповіту [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] ; -\~надати належним чином завірену копію (якщо відкрита спадкова справа) матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2021 підготовче провадження у цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус ХМНО Бєсєда Т.Д., Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання недійсними правочинів, скасування рішення державного реєстратора, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа Приватний нотаріус ХМНО Бєсєда Тетяна Дмитрівна, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання добросовісним набувачем, закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 провадження у справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.03.2024 провадження у справі відновлено. Залучено [PERSON] , [PERSON] до участі у справі в якості відповідачів за первісним\~позовом та в якості позивачів за зустрічною позовною заявою. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила первісну позовну заяву задовольнити, проти зустрічної позовної заяви заперечувала, просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом - адвокат Хорунжа Н.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог Харківської міської ради заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову, зустрічну позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Представник Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позовну заяву Харківської міської ради задовольнити, проти зустрічної позовної заяви заперечувала, просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. Інші треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги Харківської міської ради підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] задоволенню не підлягає з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.\~15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Так, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , на підставі довідки ЖСК «Медик» № 5 від 17.05.1999, зареєстрованій у реєстровій книзі БТІ № 186-432 за реєстровим № 56004 від 28.07.1999, належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Відповідно до актового запису про смерть № 4671 від 26 березня 2019 року, виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] , [INFO] померла [INFO] причина смерті не встановлена через виражені гнилісні зміна. Документ, що підтверджує факт смерті лікарське свідоцтво про смерть № 10-12/216-Дм/19 від 18.03.2019, видане Харківським обласним бюро судово-медичної експертизивіддіу судово-медичної експертизи трупів. Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 14.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 139, [PERSON] передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] . Також 14.03.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. було зареєстроване право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] , номер запису про право власності: 30695696. 02.04.2019 Державним реєстратором Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (колишня назва Департамент реєстрації Харківської міської ради) на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 29.03.2019 у справі № 640/20560/18 здійснено державну реєстрацію обтяжень, а саме арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Листом від 29.05.2019 №\~11964/119-24-2019 слідчим управлінням Національної поліції України ГУНП в Харківській області повідомлено Харківського міського голову, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів Слідчого управління ГУНП в Харківській області розслідуються кримінальні провадження №\~12018220000000452, №\~120182200000001126, №\~12018220480001838, №\~12018220540000866, №\~12016220430000232, зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.05.2018, 03.10.2018, 08.05.2018, 12.04.2018 та 19.01.2016 відповідно за ч.ч. 3, 4 ст. 190 КК України за фактами шахрайських заволодінь квартирами в м. Харкові та замахів на такі заволодіння у великих та особливо великих розмірах. Під час досудового розслідування накладено арешт на квартири, які повинні відійти у власність територіальноїгромади м. Харкова, в зв`язку з тим, що власники квартир померли, а спадкоємці відсутні, зокрема, на квартиру [ADDRESS] (власник [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] ). Згідно з листом Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори № 924/01-16 від 27.04.2021 спадкову справу після [PERSON] , померлої [INFO] не заводили. Відповідно до свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] від 14.08.2023 [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до довідки від 26.02.2024 № 25/02-14 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гуменної Л.П., спадкоємцями (правонаступниками) померлого [PERSON] стали [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи позовні вимоги Харківської міської ради, судом враховується наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним з підстав невідповідності його вимогам закону, що відповідає способу захисту, визначеному ст. 16 ЦК України.\~\~ За змістом ст. 25 ЦК України, здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки є правоздатністю. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Внаслідок смерті [PERSON] 18.01.2019 її цивільні права та обов`язки припинилися. Частини 1, 5 ст.\~203\~ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. (див.: постанову Верховного Суду від 18.10.2017 у справі № 757/24274/15-ц). Зважаючи на\~те,\~що спірний договір купівлі - продажу квартири був укладений після смерті [PERSON] , що суперечить вимогам ст.\~203\~ЦК України суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлю-продажу квартири від 14.03.2019 № 139, який виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., за змістом якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 червня 2018 року № 484) визначено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні/скасуванні відповідних записів, виключно у випадках, передбачених законом. У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.03.2019, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрований в реєстрі за № 139, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним, з цих підстав позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., від 14.03.2019 № 45958845 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Відповідно до ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст.\~1217\~ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218\~ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до глави 86\~ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна. Відповідно до ст.\~1277\~ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно із цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою (див.: постанови Верховного Суду від 10.01.2024 та від 01.11.2023 року у справі № 202/5154/21. У справі, що розглядається Харківська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277\~ЦК України та переході спірної квартири у власність територіальної громади. Відповідно до інформації викладеної у листі Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори № 924/01-16 від 27.04.2021 спадкову справу після [PERSON] , померлої [INFO] не заводили. За таких обставин, ураховуючи відсутність спадкоємців після смерті [PERSON] , належна їй на праві власності на час відкриття спадщини спірна квартира, на підставі положень ст.\~1277\~ЦК України повинна була перейти у власність територіальної громади міста Харкова, у зв`язку з чим позовні вимоги Харківської міської ради про визнання відумерлою спадщиною квартири [ADDRESS] , власник якої [PERSON] померла [INFO] та передачу відумерлої спадщини - квартири [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради підлягають задоволенню. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц та від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13). Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами. У цій справі суд встанов, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений після смерті [PERSON] ,\~що відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Установивши наявність підстав для визнання спадщини відумерлою та, відповідно, перехід права власності на спірну квартиру до територіальної громади міста Харкова, суд вважає, що Харківська міська рада наділена правом витребувати своє майно від останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.\~ст. 387 та 388 ЦК України, оскільки це майно вибуло із володіння територіальної громади міста Харкова не з її волі, що не створює правових підстав для захисту прав останніх набувачів. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 522/17859/19, від 01.11.2023 у справі № 202/5154/21 та від 30.08.2023 у справі № 638/11303/17. На час пред`явлення цього позову останнім набувачем квартири є [PERSON] , який набув її на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2019. Відповідно до ст.\~330\~ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі ст. 388 ЦК України право власності на майно, яке було передано за угодою щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 638/11303/17. Враховуючи викладене, оскільки спірна квартира вибула з володіння територіальної громади міста Харкова не з її волі, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про витребування цієї квартири на користь Харківської міської ради. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання. У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном. Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі [рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine)]. Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»). Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Белгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування. ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine]. Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів». Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження. Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі. ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність. Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян. Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного. Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним. Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься. Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту. Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі. Що стосується принципу пропорційності, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661\~ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна. Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника, витребування такого майна на користь законного власника від останніх набувачів - [PERSON] та [PERSON] є пропорційним втручанням у право власності останніх, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. З конструкції ч. 3 ст.\~13\~ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Водночас відповідно до ч. 3 ст.\~16\~ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала. Набуваючи у власність майно за відплатним правочином, покладаючись на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] набув статус добросовісного набувача, тому втручання у його право може бути здійснено лише на підставі регламентованих норм законодавства, статті 388 ЦК України, які і є запобіжником для зловживання первинним власником своїми правами. Тобто виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст.\~388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За обставинами цієї справи не встановлено факту чи наміру зловживання позивачем своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею (за відсутності будь-якої зовнішньої об`єктивної форми вираження волевиявлення), тому немає підстав для відмови у захисті права власності. Недоторканність набутого добросовісним набувачем права власності за рахунок позбавлення законного власника, який не допускав недобросовісного користування своїми правами та не виражав волевиявлення на передачу майна, можливості поновити своє порушене, внаслідок вибуття належного йому майна за недійсним правочином, майнове право суперечить завданню цивільного судочинства. Принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується не лише кінцевого добросовісного набувача майна, а й первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням. У разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, на підставі недійсного правочину, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав (недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю), безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента. Тому за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, зокрема за недійсним правочином за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (див. постанови Верховного\~Суду від 27.11.2024 у\~справі № 204/8017/17 та від 21.04.2021 у справі № 760/10998/18). Тому повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. З огляду на характер спірних правовідносин суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності [PERSON] та [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму ст.\~388\~ЦК України не встановлено. За обставин цієї справи витребування майна є законним та пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, тому не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З урахуванням заявлених позовних вимог та наявних в матеріалах справи письмових доказів, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову Харківської міської ради у повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] , то суд зазначає наступне. За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (див. постанови Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц та від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18). Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Оскільки діючий Цивільний кодекс України не передбачає такого способу захисту права - як визнання особи добросовісним набувачем майна або майнових прав. При цьому, суд бере до уваги роз`яснення, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме, що пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту, оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Згідно з вищенаведеним суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи,\~що\~позов\~Харківської\~міської\~ради\~судом\~задоволений у повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені за сплату судового збору витрати по 3153 грн з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved