Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитсервіс» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що згідно з кредитним договором №\~200917-003 від 17.09.2020 відповідач отримав в ТОВ «Кредитсервіс» кредит строком до 17.09.2021 у розмірі 24 000 гривень, вказаними коштами відповідач скористався. За умовами кредитного договору відповідач був зобов`язаний погасити суму кредиту, сплатити проценти та комісію. Через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором станом на 20.08.2024 заборгованість відповідача за кредитом становить 38 340 гривень, вказану заборгованість позивач і просить стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 03.03.2025 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах позовної заяви міститься клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, заперечень проти позову не надав. У відповідності до ст.ст. 274, 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно зі ст.\~280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини справи дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що ТОВ «Кредитсервіс» та [PERSON] уклали кредитний договір від 17.09.2020, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав від ТОВ\~«Кредитсервіс» кредит строком на 12 місяців у розмірі 24\~000 гривень, сума одноразової комісії 1416,00 грн, фіксована процентна ставка 5,9 % в місяць від початкової суми кредиту, реальна процентна ставка 76,7 % річних. Загальна вартість кредиту - 42\~408,00 грн, загальна плата за користування кредитом - 18\~408,00 грн. Строк договору - до 17.09.2021. За платіжним дорученням № 779 від 17.09.2020 ТОВ «Кредитсервіс» перерахувало [PERSON] кредитні кошти в сумі 22584,00 грн (за вирахуванням одноразової комісії в сумі 1416,00 грн.). Згідно з розрахунком заборгованості, поданим до суду позивачем, заборгованість [PERSON] , перед ТОВ «Кредитсервіс» за кредитним договором станом на 20.08.2024 складає 38 340 грн, з яких 19\~932,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 18 408,00 грн - прострочена заборгованість за процентами за період з 17.09.2020 до 17.12.2021. При цьому згідно з розрахунком [PERSON] сплатив 4\~068,00 грн в рахунок погашення тіла кредиту та 2\~832,00 грн в рахунок погашення відсотків за користування кредитом (платежі від 06.10.2020 та від 16.11.2020). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.\~ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.\~1 ст.\~633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.\~634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.\~1055 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.\~1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч.\~1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За нормами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.\~1 ст.\~612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За умовами кредитного договору від 17.09.2020 \~№\~200917-003 сторони погодили строк дії договору - до 17.09.2021, а згідно з п. 2.2 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит та здійснити плату за його користування до закінчення строку дії договору згідно з графіком, передбаченим цим договором, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Отже, кредитним договором визначений строк кредитування згідно з графіком до 17.09.2021 відповідно, а нарахування відсотків за користування кредитними коштами після строку кредитування суперечить приписам законодавства згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.03.2018 у справі №\~444/9519/12, від 04.02.2020 у справі №\~912/1120/16 та від 05.04.2023 у справі №\~910/4518/16. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором від 17.09.2020 \~№\~200917-003 підлягають частковому задоволенню, а саме слід відмовити в стягненні відсотків за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування. Підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт користування кредитними коштами та неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 17.09.2020 \~№\~200917-003 в сумі 34\~092,00 грн, з яких: 19\~932,00\~грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 14\~160,00\~грн сума заборгованості за відсотками. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.\~133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат. Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст. 141 ЦПК України. Представник позивача просила стягнути понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн, додавши до матеріалів справи докази понесення таких витрат. Згідно з ч.\~8 ст.\~141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п.80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), п.88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, в п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу, відповідно до вимог ст.\~141 ЦПК України, суд зважає, що справа є незначної складності, в даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг досліджених доказів є невеликим, а тому суд вважає, що об`єктивний та співмірний зі складністю справи та виконаною роботою у ній розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 4000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial