Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

В січні 2025 року позивач звернувся із вказаним позовом в якому просить визнати батьківство, а саме про те, що [PERSON] , [INFO] , є рідним батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що він вважає себе біологічним батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка була народжена внаслідок фактичного спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою [PERSON] у період з січня по травень 2013 року в смт Софіївка Дніпропетровської області. Позивач стверджує, що протягом цього періоду між ним та відповідачкою існували сімейні стосунки, вони мали спільний побут, вели господарство та мали спільний бюджет. Однак, після припинення спільного проживання у червні 2013 року, відповідачка, користуючись відсутністю зареєстрованого шлюбу, під час державної реєстрації народження дитини не повідомила позивача про факт її народження та, зі слів матері, у графі «батько» в актовому записі про народження дитини та свідоцтві про народження була внесена інша особа [PERSON] , який не є біологічним батьком дитини. Позивач зазначає, що лише у грудні 2024 року під час випадкової зустрічі у смт Велика Олександрівка відповідачка повідомила йому про існування у нього рідної доньки. Відтак, позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківства з метою узаконення свого статусу батька та виправлення відомостей у державному актовому записі про народження дитини. В якості доказів позивач надав довідку виконавчого комітету, яка підтверджує факт їхнього спільного проживання однією сім`єю в зазначений період, а також інші документи, що підтверджують його особу, обставини справи та правомірність вимог. 30 квітня 2025 року від представника третьої особи надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що Софіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] лише за умови доведеності позовних вимог належними та допустимими доказами, насамперед висновком судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, як єдиного достовірного засобу підтвердження походження дитини від конкретної особи. У наданих поясненнях вказано, що реєстрація народження дитини [PERSON] , [INFO] була здійснена Софіївським відділом на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері, без встановлення особи батька, що підтверджується актовим записом № 79 від 29 жовтня 2013 року, в якому як батько дитини зазначено [PERSON] . При цьому представник третьої особи звертає увагу, що факт спільного проживання позивача з матір`ю дитини або його особисте переконання у біологічному батьківстві не є самостійною підставою для визнання батьківства у судовому порядку. Як вказано у правовій позиції Верховного Суду у справі № 592/4443/17, яку має враховувати суд першої інстанції згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, єдиною категоричною підставою для такого визнання є висновок судово-генетичної експертизи. Крім того, вказано на необхідність з`ясування мотивів позивача у контексті його сімейного становища. Так, за твердженням третьої особи, [PERSON] перебуває у шлюбі з рідною сестрою відповідачки [PERSON] з 30 серпня 2014 року, має двох малолітніх дітей, і визнання ним батьківства щодо третьої дитини створить підстави для звільнення від призову на військову службу. У зв`язку з цим у поясненнях висловлено припущення про можливість фіктивності намірів позивача щодо виконання батьківських обов`язків, що може суперечити як національному, так і міжнародному законодавству про права дитини. Таким чином, у письмових поясненнях наголошується, що без проведення ДНК-експертизи факт батьківства не може вважатися доведеним, і саме на суд покладається обов`язок забезпечити всебічне, повне та об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, включаючи сприяння у проведенні відповідної експертизи. На судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що підстави для їх задоволення є належно обґрунтованими як з правової, так і з фактичної точки зору. Зокрема, він зазначив, що відповідно до положень статей 135, 128 Сімейного кодексу України, державна реєстрація народження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі, здійснюється на підставі заяви матері або обох батьків без обов`язкового надання висновку експерта. У даному випадку реєстрація відомостей про батька [PERSON] здійснена саме за заявою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто без перевірки чи встановлення біологічного батьківства. При цьому, відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року, суд вирішує спори про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі, за заявою особи, яка вважає себе батьком. Проведення молекулярно-генетичної експертизи є доцільним лише у разі заперечення відповідачем факту батьківства, чого в даній справі не відбулося: відповідачка не заявляла про відсутність статевих стосунків із позивачем, не заперечила його участі у зачатті дитини та не спростувала викладених у позові обставин. Щодо посилань третьої особи на можливі мотиви ухилення позивача від мобілізації, представник позивача звернув увагу суду на те, що третя особа не є стороною у трудових або військових правовідносинах із позивачем і не має повноважень коментувати підстави або правові наслідки мобілізації. Ці доводи не мають юридичного значення для вирішення спору про визнання батьківства, оскільки метою такого провадження є встановлення походження дитини, а не аналіз особистих чи побутових обставин позивача. Крім того, наявність родинних зв`язків між відповідачкою та дружиною позивача зокрема, те, що вони є сестрами жодним чином не виключає можливості статевих стосунків між відповідачкою та позивачем у період до укладення його шлюбу. Обставини такого спільного проживання, ведення спільного побуту та наявність спільного бюджету в зазначений період підтверджені письмовими доказами та не були спростовані відповідачкою. У зв`язку з викладеним представник просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі. На судовому засіданні відповідачка визнала позовні вимоги та просила позов задовольнити, пояснивши, що дійсно мала фактичні сімейні стосунки з позивачем [PERSON] у період із січня по травень 2013 року, проживала з ним однією сім`єю, вела спільний побут і на той час завагітніла саме від нього. Вона підтвердила, що дитина [PERSON] , [INFO] є біологічною донькою позивача. За її словами, у зв`язку з тим, що на момент народження дитини вони вже не проживали разом, вона вирішила не повідомляти позивача про вагітність і, скориставшись правом, передбаченим ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, самостійно подала заяву до органу державної реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію народження дитини, вказавши як батька іншу особу, прізвище, ім`я та по батькові якого були внесені не на підставі документального підтвердження, а виключно зі слів матері. Відповідачка зазначила, що в теперішній час вважає за доцільне внести зміни до актового запису про народження дитини та відновити юридично достовірний статус батька, визнавши батьківство за [PERSON] , оскільки це відповідає фактичним обставинам походження дитини та інтересам самої дитини. Заперечень проти позову вона не має, не заперечує і щодо виключення з актового запису про народження відомостей про іншу особу як батька дитини. На судовому засіданні представник третьої особи пояснила, що Софіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області не заперечує проти задоволення позовної заяви за умови, що факт батьківства буде підтверджено належними та допустимими доказами відповідно до вимог Сімейного кодексу України. Вона зазначила, що запис про батька у свідоцтві про народження дитини [PERSON] , [INFO] , був внесений відповідно до частини першої статті 135 СК України за заявою матері дитини, без участі особи, яка записана батьком, і без проведення будь-яких перевірок чи експертних досліджень щодо біологічного походження дитини. Таким чином, орган ДРАЦС виконав покладені на нього функції в межах передбаченої законом процедури. Водночас представник третьої особи звернула увагу суду на те, що відповідно до правових позицій Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини, достовірним доказом походження дитини від конкретної особи є висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, яка має істотну перевагу над іншими доказами. Вона також зазначила, що обставини спільного проживання та ведення спільного побуту між позивачем і матір`ю дитини самі по собі не є безумовною підставою для визнання батьківства в судовому порядку без належного біологічного підтвердження. Крім того, представник наголосила, що третя особа не має повноважень оцінювати моральні чи побутові обставини сторін, однак у межах процесу звертає увагу суду на обов`язковість дотримання вимог закону при вирішенні справи та необхідність забезпечення достовірного встановлення факту батьківства з урахуванням найкращих інтересів дитини. Також представник заявила, що у випадку, якби сторони звернулися до органу державної реєстрації актів цивільного стану із спільною заявою про визнання позивача батьком дитини, то вона як посадова особа не вимагала б висновку експерта. Водночас, відповідно до внутрішньої практики органу ДРАЦС, вона б з`ясувала, кого саме мати дитини відповідачка мала на увазі як батька дитини під час первинної реєстрації народження за статтею 135 Сімейного кодексу України. Тобто працівник ДРАЦС мав би уточнити, чи вказані у графі «батько» дані були зазначені не довільно або умовно, а свідомо з ідентифікацією конкретної особи, що, з її слів, є необхідною умовою для подальшого коректного внесення змін до актового запису. Заслухавши сторін і їх представників та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно з ч.2 ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. За приписами ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Аналогічні роз`яснення надані Верховним Судом України в п. 5 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, відповідно до яких, спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Згідно з ч.2 ст. 128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Аналогічні роз`яснення щодо підстави визнання батьківства наведені і в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3. Так, для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Разом з тим, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 592/4443/17 (провадження № 61-37023св18), висновки якого, згідно з приписами ч.4 ст. 263 ЦПК України, підлягають врахуванню судом першої інстанції під час вирішення справи, зроблено висновок, що підставою для визнання батьківства є відомості, що засвідчують саме походження дитини від певної особи, а не факти спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і цієї особи до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що підтверджують визнання відповідачем батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Крім того, Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Неодноразово Верховний Суд звертав увагу на те, що передумовою для звернення до суду у справах про визнання батьківства є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком, і дитиною. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судовогенетичної) експертизи. Суд встановив такі фактичні обставини справи. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Софіївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, в актовому записі № 79 про народження [PERSON] , [INFO] , батьком дитини зазначено [PERSON] , громадянина України, а матір`ю [PERSON] , громадянку України. Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00050969836 від 2 травня 2025 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Довгинцівському та Саксаганському районах у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на запит [PERSON] , встановлено наступне: Державна реєстрація народження [PERSON] , [INFO] , здійснена на підставі заяви матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері, без участі чи підтвердження з боку зазначеного у записі чоловіка. Як підставу для внесення відомостей про батька вказано: «Заява про державну реєстрацію народження відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №17 від 29.10.2013 року». Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, громадянка [PERSON] , [INFO] , у період з 5 січня 2013 року по 30 травня 2013 року включно проживала однією сім`єю, вела спільне господарство, мала спільний бюджет і була пов`язана взаємним спільним побутом з громадянином [PERSON] , [INFO] , без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Суд встановив, що [PERSON] народилася [INFO] у смт Софіївка Дніпропетровської області. Матір`ю дитини є [PERSON] , [INFO] . В актовому записі про народження дитини як батько зазначений [PERSON] . На час зачаття дитини [PERSON] перебувала у фактичних сімейних стосунках з [PERSON] , [INFO] , з яким проживала однією сім`єю у смт Софіївка у період з січня по травень 2013 року. Факт спільного проживання, ведення господарства та побуту з позивачем відповідачка у судовому засіданні не заперечувала, як і не заперечувала обставини батьківства [PERSON] щодо [PERSON] . Навпаки, вона визнала позовні вимоги повністю та підтвердила, що дочка була зачата саме у період фактичного сімейного проживання з позивачем. Таким чином, відповідачка не оспорила ані факт спільного проживання, ані походження дитини від позивача. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частин першої, другої статті 77 СК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини другої статті 78 СК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 82 СК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Із зазначених вимог закону, а також наведених правових позицій Верховного Суду слід дійти висновку, що при розгляді справ про визнання батьківства дійсно перевага, як правило, надається висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи як найбільш точному засобу підтвердження походження дитини від конкретної особи. Водночас вирішальним є не сам факт наявності чи відсутності експертного висновку, а необхідність його призначення у разі наявності спору щодо відповідного факту, тобто коли батьківство оспорюється відповідачем або іншим учасником справи. Відповідно до частин першої та другої статей 7778 ЦПК України, належними є ті докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та подані у формі, передбаченій законом. Частина перша статті 82 ЦПК України прямо встановлює, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо немає сумнівів у добровільності та достовірності такого визнання. У цій справі відповідачка не оспорює факт батьківства позивача, натомість прямо його визнає у своїх поясненнях та підтримує заявлені позовні вимоги. Жоден з учасників справи не ставив під сумнів обставини зачаття дитини та не вимагав призначення експертизи. Таким чином, відсутні підстави для обов`язкового призначення експертизи, передбачені статтями 103, 105 ЦПК України, оскільки спеціальні знання для встановлення спірного факту у цьому випадку не є необхідними: відповідний факт (походження дитини від позивача) визнано відповідачем, що є допустимим способом підтвердження обставин справи за статтею 82 ЦПК України. Слід також зазначити, що така правова модель відповідає за своєю природою порядку державної реєстрації батьківства відповідно до частини другої статті 135 Сімейного кодексу України, коли походження дитини від батька, який не перебуває у шлюбі з матір`ю, встановлюється на підставі спільної заяви обох батьків без будь-яких додаткових доказів чи експертиз. Тому у випадку, коли позов підтримується обома батьками дитини, які не перебувають у шлюбі, але одностайно визнають факт походження дитини, суд має право встановити батьківство на підставі їх узгоджених пояснень без застосування спеціальних знань і призначення експертизи. Що стосується посилань представника третьої особи на те, що у разі визнання батьківства позивач набуде право на відстрочку від призову на військову службу, суд вважає такі твердження недоречними, надуманими та такими, що виходять за межі предмета розгляду даної справи. Суд зазначає, що відповідно до статей 3, 4, 11, 263 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі належних і допустимих доказів. У межах даного позову предметом розгляду є факт походження дитини від позивача, а не можливі адміністративно-правові наслідки, які можуть наставати для особи у разі набуття статусу батька трьох і більше дітей. Представник третьої особи є працівником органу державної реєстрації актів цивільного стану і не наділений повноваженнями оцінювати або тлумачити норми законодавства, що регулюють порядок проходження військової служби, мобілізаційної підготовки чи надання відстрочок, а також мотиви поведінки осіб, які звертаються до суду із позовними заявами. Такі міркування не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, не підтверджені доказами, не стосуються предмета доказування і суперечать процесуальним межам участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору. Суд також звертає увагу, що навіть гіпотетичні правові наслідки визнання батьківства не можуть бути підставою для відмови в задоволенні обґрунтованого позову, якщо заявлені обставини підтверджуються належними доказами, або визнані іншою стороною та не викликають сумнівів у суду. Намір особи реалізувати гарантовані державою права, зокрема у сфері мобілізаційного законодавства, не може бути розцінений як зловживання правом, якщо він здійснюється у межах закону та на підставі встановлених обставин, які відповідають дійсності. Що стосується посилання представника третьої особи на те, що відповідачка, маючи реального батька дитини, при реєстрації народження внесла до актового запису відомості про іншу особу, суд вважає такі твердження абсолютно недоречними та такими, що виходять за межі предмета розгляду справи і повноважень представника органу державної реєстрації актів цивільного стану. Суд зазначає, що запис про батька дитини було здійснено у порядку, передбаченому частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України, тобто на підставі заяви матері без необхідності підтвердження або участі особи, зазначеної батьком, що прямо відповідає чинному законодавству. Такий порядок передбачає внесення відомостей за заявою матері, навіть якщо фактично відомості не відображають біологічне походження дитини. У зв`язку з цим висловлювання представника третьої особи про можливу недобросовісність чи навмисність таких дій не мають правового значення для розгляду справи, не стосуються предмета доказування та не можуть бути враховані судом як релевантні міркування у межах цієї цивільної справи про визнання батьківства. Суд розглядає виключно обставини, що мають значення для встановлення походження дитини, а не мотиви чи оцінки дій сторін за межами предмета спору. Що стосується посилань представника третьої особи на те, що, оскільки її син проходить військову службу в лавах Збройних Сил України, то, на її думку, жодна інша особа не повинна ухилятися від служби, суд зазначає, що такі міркування є емоційно забарвленими, суб`єктивними та абсолютно неприйнятними в межах розгляду цивільної справи, яка має чітко визначений предмет доказування і процесуальні межі. Суд звертає увагу, що участь близьких осіб представника у військовій службі не має жодного відношення до встановлення факту походження дитини, не є доказом у розумінні статті 76 ЦПК України, та жодним чином не впливає на правову природу спірних правовідносин. У цьому провадженні суд не вирішує питань проходження військової служби чи підстав звільнення від неї, а також не дає оцінок моральним або громадянським якостям учасників справи. Такі посилання не лише виходять за межі предмета доказування, а й суперечать принципам об`єктивності та правової визначеності, оскільки базуються на особистих уявленнях представника третьої особи, які не можуть бути підставою для обмеження прав інших осіб чи відмови в задоволенні обґрунтованих позовних вимог. Суд розглядає справу виключно на підставі закону, доказів і процесуальних заяв сторін, а не на основі суб`єктивних оцінок або етичних міркувань сторонніх осіб. Що стосується посилання представника третьої особи на порушення прав дитини у зв`язку з нібито фіктивним батьківством, суд зазначає, що такі твердження є безпідставними, голослівними та такими, що не підтверджені жодними доказами у справі. Суд розглядає спір виключно в межах заявлених вимог щодо встановлення факту походження дитини від конкретної особи. У справі не подано жодних даних, які б свідчили про намір позивача діяти всупереч інтересам дитини чи зловживати своїми батьківськими правами. Навпаки, позивач виявляє ініціативу щодо юридичного оформлення батьківства, що відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, закріпленому в статті 7 Конвенції про права дитини та в національному законодавстві України. Факт спільного проживання сторін напередодні зачаття, відсутність заперечень з боку матері дитини щодо батьківства, а також її повна згода на задоволення позову свідчать про реальний, а не формальний характер заявлених вимог. Визнання батьківства за таких обставин спрямоване на захист прав дитини на знання свого походження, правовий зв`язок з батьком та можливість реалізації відповідних особистих і майнових прав, а не на їх порушення. Таким чином, жодних прав дитини у цій справі порушено не було, а твердження про можливу фіктивність мають оціночний характер і не є предметом доказування в даному провадженні. Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи, що відповідачка не заперечує факт батьківства позивача, визнала позовні вимоги та підтвердила обставини спільного проживання з ним напередодні народження дитини; що первинний запис про батька дитини здійснено виключно зі слів матері відповідно до частини першої статті 135 СК України; що вимоги позивача узгоджуються з положеннями закону і спрямовані на захист прав дитини суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання батьківства та внесення відповідних змін до актового запису про народження. На підставі викладеного,

Outcome: approved