Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

01.10.2024 року [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. З червня 2009 року [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] без офіційної реєстрації шлюбу. Від даних стосунків у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, і після народження дитини сторони припинили стосунки. [PERSON] навіть не забрав позивачку разом з дитиною з пологового будинку. Після народження сина відповідач не цікавиться своєю дитиною, його вихованням не займався, батьківських обов`язків не виконував. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачкою самостійно, без участі та підтримки відповідача. [PERSON] не проявляє ніякої зацікавленості в подальшій долі свого сина, не цікавиться його успіхами, не дарує подарунків на день народження, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та не здійснює його підготовку до самостійного життя, аліменти на утримання сина не сплачує, станом на 01.08.2024 року має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 276 654,84 грн. Крім того, дитина з народження не має місця реєстрації проживання, оскільки батько чинить перепони та відмовляється надати в ЦНАП дозвіл для реєстрації місця проживання сина. З огляду на викладене вище, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.27-28). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.02.2025 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду (а.с.45-46). Сторони в судове засідання не з`явились. 27.05.2025 року до канцелярії суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити (а.с.49). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату і місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення за місцем його реєстрації судової повістки, ухвали про відкриття провадження та копії позову з додатками з рекомендованим повідомленням, що підтверджується поштовим конвертом (а.с.36,50), який повернувся на адресу суду, як не вручений, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Крім того, [PERSON] було направлено смс-повідомлення на телефонний номер, зазначений в позові, згідно довідки про доставку повідомлення у додаток Viber, смс доставлено 10.02.2025 року о 12:36 год. (а.с.48а). Відзиву на адресу суду у встановлений законом строк не направив, причину неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Представник третьої особи [PERSON] 27.05.2025 року надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.51). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, оскільки відсутні заперечення позивача щодо заочного розгляду справи. Справа розглядалась без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка та відповідач є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7). [PERSON] та [PERSON] не перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.01.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі частини від усіх видів доходів відповідача до досягнення дитиною повноліття. Свої аліментні зобов`язання відповідач не виконує. Згідно наданого державним виконавцем Бганкою Анастасією розрахунку, станом на 01.08.2024 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складає 276 654,84 грн. (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка разом з сином [PERSON] , та сином від першого шлюбу [PERSON] проживають в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №32 від 21.08.2024 року (а.с.12). Дана квартира належить позивачці на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 15.08.2000 року, реєстраційний №538/1 (а.с.10). Крім того, в акті, наданому головою ОСББ «Травневий», зазначено, що неповнолітній [PERSON] з 21.05.2010 року по теперішній час проживає за зазначеною вище адресою без реєстрації (а.с.11). Батько дитини [PERSON] не виявляє бажання займатись вихованням своєї дитини, його життям та здоров`ям не цікавиться, не відвідує, матеріально не забезпечує, не проявляє ніякої зацікавленості в подальшій долі свого сина, не цікавиться його успіхами. Своїх батьківських обов`язків не виконує, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не піклується, участі в його вихованні не бере. Даний факт підтверджується довідкою, наданою директором КЗДО №38 «Малятко» Нікопольської міської ради Оксаною Приладишевою, де зазначено що батько не цікавився життям дитини у дитячому садочку, не спілкувався з вихователями, не відвідував батьківські збори (а.с.13). Згідно побутової характеристики, наданої головою ОСББ «Першотравневий» О.А. Манько, з моменту народження дитини сусіди жодного разу не бачили, щоб [PERSON] відвідував сина, цікавився його життям, займався вихованням. З 2014 року [PERSON] почала проживати разом з [PERSON] . Стосунки між вітчимом та дитиною склались дуже теплі та дружні, [PERSON] відноситься до вітчима як до батька, так к іншого батька він не знає, а той, в свою чергу, став для нього батьком, другом, помічником, дуже зацікавлений у його вихованні та розвитку (а.с.14). В.о. директора ліцею №20 Нікопольської міської ради О.А. Павличенко у довідці №51 від 20.08.2024 року також зазначає, що [PERSON] не бере участі у шкільному житті сина, не спілкується з вчителями закладу, не цікавиться результатами навчання дитини, не відвідує батьківських зборів протягом 2016-2024 навчальних років (а.с.15). Крім того, Службою в справах дітей Нікопольської міської ради надані пояснення № 1317 від 30.12.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Як зазначено у висновку, відповідач не займається вихованням дитини з моменту народження. [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації, зі слів брата [PERSON] , місце перебування [PERSON] не відоме. В свою чергу, дитина [PERSON] пояснив, що свого батька він не пам`ятає, його вихованням та утриманням займається мати та вітчим, з яким в нього дуже теплі і гарні відносини. Батько не спілкується з дитиною, не відвідує, не телефонує, не цікавиться його здоров`ям, не бере участі у його вихованні (а.с.37-38). Досліджені в судовому засіданні докази підтверджують, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не бере участі у його навчанні, вихованні, не забезпечує його матеріально, не цікавиться його здоров`ям, що негативно впливає на фізичний та моральний розвиток дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Інтереси дитини захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дитиною та батьком зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідача, позбавлення його батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідача на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Суд вважає пояснення Служби в справах дітей обґрунтованими, в них наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , без поважних причин залишив його без батьківської уваги та турботи, при цьому наявна відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а отже поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, позивач не наполягала на стягненні з відповідача судового збору.

Outcome: approved