Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Зміст позовних вимог. 26 серпня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної Олени Валентинівни, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та визнання права власності. 31 січня 2023 позивач надав суду позовну заяву з уточненими вимогами до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної Олени Валентинівни, [PERSON] , третя особа - Дніпровська міська рада про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію та припинення права власності. Крім того, 11 квітня 2023 року позивач повторно уточнив свої вимоги до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної Олени Валентинівни, [PERSON] , третя особа - Дніпровська міська рада. У вищезазначеному позові, з уточненими вимогами, [PERSON] просив суд: Визнати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 34031247 від 24 лютого 2017 року 18:17:13, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною Оленою Валентинівною, яким було внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) до Державного реєстру речових прав - незаконним та скасувати. Скасувати запис №19196375 про державну реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та припинити за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 168 кв.м. , житловою площею 120,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Визнати недійсними рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 22.01.1998 року за № 126 та Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Д*№00849469162005, виданий 11 лютого 1998 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проживає з народження, а також зареєстрований з 04.06.1973 й дотепер та є користувачем частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . В березні 2019 року позивач вирішив зареєструвати право власності на частину вказаного житлового будинку, але дізнався з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 22.02.2017 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною Оленою Валентинівною, в цілому, за [PERSON] . Вказані незаконні дії нотаріуса порушують права позивача, як особи, яка фактично проживає, користується та успадкувала частину домоволодіння, а також порушує його право власності щодо частини житла та можливість в подальшому вільно нею розпоряджатися. Крім того, частина домоволодіння, в якій живе та якою користується позивач, знаходиться на території земельної ділянки, яку відповідач 2 незаконно зареєстрував за собою. Представником відповідача 2 - [PERSON] , адвокатом Алексєєвим-Каперсаком С.С. надано відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги ними не визнаються та просять відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності на оскарження рішення про державну реєстрацію від 24.02.2017. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна О.В. надала відзив, в якому зазначила, що позовні вимоги в частині щодо визнання рішення державного реєстратора про реєстрацію прав власності на нерухоме майна незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , не визнає та просила відмовити в цій частині позову. Вважає, що наданий відповідачем 2 пакет документів був достатнім для прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності на житловий будинок, оскільки подані документи відповідали вимогам п. 42 Порядку державної реєстрації. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 27.08.2020 позовну заяву залишено без руху з наданням строку для виправлення недоліків. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви усунені позивачем, що стало підставою для постановлення ухвали від 18.09.2020 про відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. Відповідно до ухвали від 19.01.2021 до участі у розгляді справи залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Дніпровську міську раду. Ухвалою від 15.03.2021 призначено судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі на період проведення експертизи. 28.07.2021 вищевказану цивільну справу було повернуто до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська без проведення експертизи. 28.07.2021 провадження у справі поновлено. Позивачем 16.11.2021 року подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій останній просив накласти арешт на житловий будинок. Ухвалою суду від 16.11.2021 в задоволенні заяви відмовлено, оскільки заявником не наведено правових підстав для забезпечення позову саме шляхом накладення арешту та не надано додаткових документів та інших доказів, що підтверджували б необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб. 16.11.2021 постановлено ухвалу про задоволення клопотання щодо витребування доказів з Комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради з вимогою надати належним чином завіреної копії інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.11.2022 витребувано у Першої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] . Також, ухвалою суду від 04.11.2022 витребувано у Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області: належним чином завірену копію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] ; належним чином завірену копію спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] . 22 лютого 2023 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про закриття провадження у зазначеній цивільній справі, оскільки він вважав, що позивачем повторно заявлені одні і ті ж вимоги. Ухвалою суду від 12.04.2023 в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Алексєєва-Каперсак С.С. про закриття провадження в цій цивільній справі відмовлено, оскільки предмет і підстави позовних вимог є різними. Також, ухвалою від 12.04.2023 задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Дніпровської міської ради належним чином завірену копію приватизаційної справи земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: : [ADDRESS] , яка згідно рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 22.01.1998 року за №126, передана у приватну власність [PERSON] . Ухвалою від 29.06.2023 задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Резнікової Ю.О. належним чином завірену копію договору дарування квартири [ADDRESS] , який укладено 20 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні: Позивач на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що він народився у 1952 році в сім`ї [PERSON] та [PERSON] , відповідач по справі - [PERSON] є рідним братом позивача. Домоволодіння [ADDRESS] побудоване ще батьками. Після смерті батька [PERSON] , [INFO] , спадщину, у вигляді грошових вкладів, отримав відповідач [PERSON] , а мати [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, бо проживала зі спадкодавцем. На момент смерті матері, 09.10.1996, позивач постійно проживав разом з нею й був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В березні 2019 звернувся до Державного реєстратора з питанням реєстрації права власності на частину житлового будинку, в якому мешкає. Проте дізнався, що право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 22.02.2017 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною Оленою Валентинівною, в цілому, за [PERSON] . Відповідач не визнає право позивача на частину домоволодіння, що й стало підставою для звернення до суду. Представник позивача - адвокат Клименко В.П., на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити в повному обсязі; доводи позивача підтримав та пояснив, що на момент вирішення питання щодо реєстрації права власності на частину домоволодіння за позивачем, на запит Державного реєстратора про наявність відомостей про право власності відносно спірного домоволодіння, КП «ДМБТІ» ДОР повідомило про відсутність реєстрації права власності, але надало Акт ідеальних часток від 30.03.2010, де зазначено, що у фактичному користуванні позивача знаходиться майно, що всього складає 18/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а рештою домоволодіння користуються [PERSON] та його син, [PERSON] . Також, згідно відповіді, КП «ДМБТІ» ДОР, за даними останньої інвентаризації, проведеної 30.03.2010 на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , значиться самочинне будівництво, яке побудовано в період з 1946 по 2008 роки. Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , який виготовлено на замовлення відповідача: житловий будинок та 2 прибудови, що становлять 84,10 % від загальної площі домоволодіння, побудовані у 1946 році, тобто ще до народження відповідача 2. Інші прибудови побудовані [PERSON] - матір`ю позивача та відповідача 2. Оскільки, позивач постійно проживав зі своєю матір`ю на момент її смерті, тобто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, то він вважається таким, що прийняв спадщину. З метою оформлення спадщини після смерті матері позивач звернувся до нотаріуса, проте останнім йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, які підтверджують право власності спадкодавця на будь-яке майно. Крім того, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д*№00849469162005, виданого 11 лютого 1998 року, за відповідачем 2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Частина домоволодіння, в якій живе та користується позивач, знаходиться на території земельної ділянки, яку відповідач 2 зареєстрував за собою. Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради при прийнятті рішення від 22.01.1998 року за № 126, щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, порушено законні права та інтереси позивача, як співвласника домоволодіння та користувача земельної ділянки. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., як державним реєстратором, була внесене неповна та недостовірна інформація до реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив суд відмовити в їх задоволенні. Суду пояснив, що після смерті батьків позивач не переймався питанням спадщини: не намагався її прийняти та отримати відповідні документи. Крім того, зовсім не приймав участі в утриманні будинку та його капітальній реконструкції. Зазначив, що ним збільшена загальна площа будинку, але позивач жодного відношення до цього не має й не може претендувати на частину від загальної площі всього будинку. Представник відповідача - адвокат Алексєєв-Каперсак С.С., не визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд відмовити в їх задоволенні. Доводи відповідача підтримав та суду пояснив, що після смерті батьків позивача та відповідача, спадщина відкрилася ще до набрання чинності ЦК України ( в редакції 2004р.), а спадкові відносини на той час регулювалися ЦК УРСР. Зауважив, що сама лише реєстрація позивача за адресою: [ADDRESS] не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька та матері за вказаною адресою. Надані позивачем докази мають лише формальний характер. Також предтсавник відповідача зазанчив, що своєю пасивною поведінко позивач фактично відмовився від прийняття спадщини. А оскільки позивач не утримував домоволодіння та не здійснював ремонтних робіт на підтримання його належного стану, то він фактично не вступив в управління та володіння спадковим майном. Наголосив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину, єдиним спадкоємцем [PERSON] зазначений [PERSON] . Зважаючи на те, що спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита лише 01.11.2022, то свідоцтво про право на спадщину не отримував жоден із спадкоємців. Зауважив, що позивачу на праві спільної сумісної власності належала квартира, яку ним було відчужено на користь своєї доньки з метою приховування від суду наявність у нього іншого житла. Вважав, що неправомірність спірного рішення від 22.01.1998 року за № 126, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради не доведено позивачем, оскільки не надано жодного належного доказу. Наполягав на пропуску позивачем позовної давності щодо оскарження рішення про державну реєстрацію від 24.02.2017. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна О.В. надіслілі суду заяву, у якій просила відмовити в задоволенні позову про визнання рішення державного реєстратора щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Пояснила, що вчинені нею реєстраційні дії в повному обсязі відповідають вимогам чинного законодавства та порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Представник третьої особи - Дніпровської міської ради, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, при прийнятті рішення від 22.01.1998 року за № 126, щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, дотримано вимог чинного, на момент здійснення дій, законодавства. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] , ( [INFO] ) з 07.02.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народили двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно з копією домової книги на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (раніше була присвоєна адреса: [ADDRESS]) прошита та пронумерована 10.12.1948 року, [PERSON] та [PERSON] були прописані у домоволодінні за вищезазначеною адресою. Позивач [PERSON] з 04.06.1973 зареєстрований проживає за адресою: [ADDRESS] . Факти проживання позивача за адресою: [ADDRESS] та користування ним домоволодінням за вказаною адресою підтверджуються, в тому числі, й інформацією зазначеною в Акті ідеальних часток від 30.03.2010, який складений КП «ДМБТІ» ДОР. Відповідно до довідки про склад сім`ї, від 24.06.2019, у житловому приміщенні по [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , 1952 року народження, [PERSON] , 1950 року народження, [PERSON] , 1975 року народження. В березні 2019 року позивач звернувся до Державного реєстратора відділу державної реєстрації Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Балкової М.Б. з питанням реєстрації права приватної власності на частину житлового будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] . Державний реєстратор відділу державної реєстрації Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Балкова М.Б. направила запит, за №89/4 від 04.03.2019 року, до КП «ДМБТІ» ДОР щодо наявності відомостей про право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформацією наданою у відповіді, яка була складена спеціалістом КП «ДМБТІ» ДОР Рибаковою К.А., 18.03.2019 року за №3656, відомості щодо права власності на нерухоме майно відсутні. До вказаної відповіді долучено Акт ідеальних часток від 30.03.2010, згідно якого, у фактичному користуванні [PERSON] знаходиться майно, що складає 18/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а рештою домоволодіння користуються - відповідач 2 - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 22.02.2017 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною Оленою Валентинівною, за [PERSON] . За даними останньої інвентаризації, проведеної 30.03.2010 року, на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , значиться самочинне будівництво житлового будинку літ А-1, житловою площею 120,6 кв.м, загальною 168,0 кв.м., усе побудовано в період з 1946 року по 2008 рік, про що зазначено у відповіді КП « ДМБТІ» від 18.03.2019 року за вих.№ 3656. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , датований 27 січня 2017 року: а) житловий будинок А-1, площею 85,3 кв. м. побудований у 1946 році, б) житлова прибудова А1-1, площею 37,4 кв.м., побудована у 1946 році; в) житлова прибудова А2-1, площею 18,6 кв.м., побудована у 1946 році. З огляду на зазначене суд доходить до висновкупро те, що будинок та прибудови збудовані [PERSON] та [PERSON] - батьками сторін. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до копії спадкової справи, наданої Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області (від 14.11.2022 року за вих.1438), 26.11.1971 року до Першої нотаріальної контори із заявою звернувся [PERSON] , в якій просив видати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] щодо грошових вкладів ощадкаси, а також зазначив про відсутність інших спадкоємців. Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину від 27.08.1973, [PERSON] , після смерті батька [PERSON] , отримав спадщину, до спадкової маси якої входять грошові внески в ощадній касі. Інші прибудови, зазначені в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , були побудовані за життя [PERSON] , зокрема: гараж Б площею 21, 6 кв.м. побудований у 1986 р., гараж Г площею 23 кв.м. побудований у 1979 р., погріб з шийкою Е площею 2,6 кв.м. побудований у 1980 році, гараж Ж площею 20,1 кв.м. побудований у 1991 році, сарай З площею 8,4 кв.м. побудований у 1980 р., сарай И площею 5,6 кв.м. побудований у 1980 р., вбиральня К площею 1 кв.м. побудована 1 1980 р., гараж М площею 18,3 кв.м. побудований у 1990 році, гараж О площею 2,1 кв.м. побудований у 1991 р., навіс П площею 1,3 кв.м. побудований у 1970 р., літній душ Р площею 1,4 кв.м. побудований у 1980 р., гараж Т площею 26,1 кв.м. побудований у 1991 р., оглядова яма від Т площею 4,2 кв.м. побудована у 1991 р., навіс Х площею 5,1 кв.м. побудований у 1970 р. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . На момент смерті [PERSON] , позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем за місцем їх реєстрації за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю Відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері держаної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №14/5-9606 від 27.10.2022 року. Водночас, відповідно до інформації, зазначеній у відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб, управління у сфері держаної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №14/5-9606 від 27.10.2022 року, на момент смерті [PERSON] - [INFO] , відповідач [PERSON] не був зареєстрований разом із спадкодавцем. Таким чином, після смерті [PERSON] померлої [INFO] , [PERSON] одноособово прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом, оскільки постійно проживав із нею на час відкриття спадщини і фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, як це передбачено ст.549 ЦК УРСР 1963 року (чинною на час виникнення правовідносин). З метою оформлення спадщини [PERSON] звернувся до Державного нотаріуса Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, однак Державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, Кравцовою А.І., постановою від 22.11.22 р. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Крім того, судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії ДП Д*008494 69162005, який виданий 11.02.1998 року, за відповідачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 1210100000:03:292:0002, яка розташована на території [ADDRESS] . Однак, згідно з матеріалами топографо-геодезичних вишукувань, виконаних у листопаді 2021 року інженерами - геодезистами Магльоною О.О. та Пітько С.М. , встановлено, що визначені фактичні межі землекористування, фактичні межі не відповідають розмірам та конфігурації Державного акту на право приватної власності на землю Серія ДП008494 від 11.02.1998 р., площа якого складає 1500 кв.м., а фактична площа земельної ділянки складає 1538 кв.м. Вказаними дослідженнями встановлено, що кадастрова межа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером: 1210100000:03:292:0002 перетинає житловий будинок та розділяє його на дві частини. Мотивована оцінка доводів сторін щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Принципи справедливості судового розгляду в рішеннях Європейського суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішеннями Європейського суд з прав людини у справах «Dombo Beheer D.V. v. The Netherlands» від 27.101993р. (п.33) та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996р. (п.38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до п.48 Рішення Суду у справі «Мала проти України» від 03.07.2014р. №4436/07, остаточне 17.11.2014р. «Принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25 від 18.07.2006р. та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява №42310/04, п.280 від 21.04.2011р. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За приписами частини 1 статті 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.525-526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнаєтья останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно не відоме,- місцезнаходження майна або його основної частини. Нормами статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадщина вважається прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Питання набуття права власності, станом до 5 серпня 1992 року, регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Приписами статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року зазначено, що кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Положеннями пункту 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, відповідно до приписів зазначених в Указі від 26 серпня 1948 року та Постанові від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. За приписами статті 3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Верховний Суд у своїй постанові від 06.03.2018 по справі № 175/2254/15, дійшов висновку, що при оформленні спадщини на будинок, в суді слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у спадкодавця на час закінчення будівництва будинку. Також, згідно з нормами ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листом Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року визначено, що якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Отже, враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що батьки позивача та відповідача - [PERSON] та [PERSON] , у передбачений законом спосіб набули право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , оскільки вказане підтверджується відомостями наявними в технічному паспорті на домоволодіння, записами у домовій книзі, але за життя не встигли оформити та зареєструвати це право. Разом з цим, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, однак її відсутність не може бути підставою позбавлення спадкоємця права на спадщину. Пунктом 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснено, що суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 04 квітня 2020 року по справі №760/16793/16-ц дійшов висновку, що у справах про спадкування свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Об`єднаної Палати Касаційного Цивільного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22). Воджночас, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16). В даному випадку, зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, отже відповідно до ст.16 ЦК України, суд доходить до висновку про те, що він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. Щодо правового статусу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, суд зазначає наступне. Як вже зазначалося вище, факт проживання позивача за адресою: [ADDRESS] та користування цим домоволодінням за вказаною адресою підтверджуються: інформацією зазначеною в Акті ідеальних часток від 30.03.2010, який складений КП «ДМБТІ» ДОР; довідкою про склад сім`ї від 24.06.2019; відповіддю Відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері держаної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №14/5-9606 від 27.10.2022 року. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про те, що станом на момент прийняття виконавчим комітетом Дніпровської міської ради рішення №126 від 22.01.1998 року про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку відповідачу [PERSON] , були порушені права позивача, оскільки обидва співвласники мали право на земельну ділянку, що знаходиться під домоволодінням. Положеннями статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спірні правовідносини регулюються нормами ЗК УРСР в редакції, чинній на момент передачі безоплатно в приватну власність відповідача спірної земельної ділянки (22.01.1998 року, рішення виконавчого комітету ДМР №126). За статтею 30 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Частиною першою статті 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статтею 42 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) встановлено, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. Частинами першою, другою статті 43 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) встановлено, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом (стаття 44 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року). Спори між громадянами, яким належить жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка на праві спільної власності, щодо порядку використання і розпорядження земельною ділянкою вирішуються судом (стаття 105 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року). Згідно положень статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно по положень ст.377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Верховний Суд України у своїй судовій практиці сформував правову позицію щодо наявності загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Така позиція викладена, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16. Отже, при ухвалені вищезазначеного рішення було порушено ст.42 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року), яка передбачала, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно; використання і розпорядження земельною ділянкою, що належать громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду, оскільки між позивачем та відповідачем не узгоджувалися питання використання та розпорядження нею. З огляду на викладене, з метою поновлення законних прав позивача, враховуючи приписи ст.ст.152,155 ЗК України, суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсними рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 22.01.1998 року за №126 та Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д*№008494 69162005, виданого11.02.1998 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 Га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території [ADDRESS] . Щодо визнання незаконними дій реєстратора, суд зазначає наступне. З 03.08.2004 набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 р. (надалі Закон № 1952-IV) головною метою якого є регулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості. Нормами частини 1 статті 3 Закону №1952-IV, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Приписами пункту 1 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: ?відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; ?відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Згідно зі ст. 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень. Положеннями ч. 4 ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що реєстратор у межах своїх повноважень приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності. Однак, Державним реєстратором, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною Оленою Валентинівною, під час проведення реєстрації права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] в цілому, не було витребувано або не було належним чином надано правову оцінку інформаційній довідці з КП «ДМБТІ» ДОР для перевірки достовірності інформації щодо належності прав на житловий будинок лише [PERSON] в цілому. Водночас, як вже згадувалося, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 4 статті 18 Закону України про «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України про «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. За приписами ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту два частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту два частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. За таких підстав, правильним способом захисту права позивача, є також скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] , припинення його права власності на зазначене домоволодіння та визнання за позивачем права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування. Щодо доводів сторони відповідача про пропуск позивачем позовної давності. Як встанволено судом, позивач в березні 2019 року звернувся до Державного реєстратора відділу державної реєстрації Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області з питанням реєстрації права власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Державним реєстратором було направлено запит за № 89/4 від 04.03.2019 до КП «ДМБТІ» ДОР щодо наявності відомостей про право власності на домоволодіння та отримано відповідь від 18.03.2019 за № 3656 про те, що відомості про право власності на нерухоме майно відсутні та додано Акт ідеальних часток від 30.03.2010. Лише 21 січня 2020 року, отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач дізнався, що право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 22.02.2017 за [PERSON] в цілому (т.1 а.с.27). За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи вищезазначене та зважаючи на той факт, що позивач дізнався про порушення свого права не раніше березня 2019 року, а найбільш вірогідно, в січні 2020 року, при цьому звернувся до суду за захистом своїх прав в серпні цього ж року - 26.08.2020, суд доходить до висновку, що ним не пропущено строк на оскарження рішення про державну реєстрацію від 24.02.2017. На підтвердження зворотного стороною відповідача належних та допустимих доказів не надано. Доходячи до такого висноку, суд враховує сталу правову позицію Верховного Суду з цього приводу, який неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» виснував, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З огляду на викладене, оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, та доходить до виснвоку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved