Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника адвоката Матвієнко О.М. звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення суми сплачених коштів, моральної шкоди, яким просила: - стягнути з ФОП [PERSON] на її користь [PERSON] суму матеріальної шкоди у розмірі 6 800 (шість тисяч вісімсот) гривень; - стягнути з ФОП [PERSON] на її користь [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень; - стягнути з ФОП [PERSON] на її користь [PERSON] суму витрат на професійну правничу допомогу розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, а також сплачений судовий збір. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона 11 листопада 2022 року, за допомогою телефонного зв`язку, звернулась до фізичної особи підприємця [PERSON] , щодо виготовлення меблі. Після проведених перемовин та уточнення технічного завдання, строків виконання робіт, відповідач надіслав оператором поштових відправлень «Нова Пошта» два примірника договору с підписами. Після чого вона [PERSON] разом з відповідачем ФОП [PERSON] уклали договір підряду № 10112022 від 11.11.2022р. Згідно умов договору відповідач бере на себе зобов`язання виконати роботи щодо виготовлення: «ліжко без узголовія з посиленим вкладом з п/м», а позивач здійснює оплату загальна вартість робіт за договором складає 9800,00 (дев`ять тисяч вісімсот) грн. Відповідачу було надіслано оператором поштових відправлень «Нова Пошта»: примірник договору та технічне завдання с підписом [PERSON] .. Згідно договору підряду N»10112022 від 11.11.2022р. [PERSON] здійснила попередню оплату в розмірі 6800,00 грн. На протязі 6 місяців, відповідач надавав тільки обіцянки щодо виконання договору, та доставлення замовленого товару. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконані. У зв`язку із не виконанням відповідачем своїх зобов`язань, [PERSON] було подано заяву відносно відповідача до відділу поліції, щодо скоєння злочину згідно ст.190 ч.1 КК України. Розслідування по цій справі проводиться районним відділом поліції. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань у визначений строк є істотним порушенням договору, оскільки позивач позбавлений можливості отримати у прийнятний для нього строк виконання зобов`язання за договором, що призвело до спричинення позивачу матеріальних збитків. Також позивачу було завдано і моральну шкоду, яка полягає в тому, що протягом понад двох років позивачка неодноразово зверталася до різних органів, адвокатів, а також особисто до відповідача з проханням відновити її порушені права. Замість того, щоб використовувати цей час на професійну діяльність, особистий розвиток чи спілкування з родиною, вона змушена була витрачати значну кількість годин, а подекуди й днів, на підготовку документів, складання заяв та інші формальні процедури. Таке затягування питання завдало позивачці значного морального дискомфорту, оскільки кожне нове звернення супроводжувалося марними очікуваннями і розчаруванням. У процесі спілкування з відповідачем, позивач неодноразово стикалася з неприйнятною поведінкою, яка мала ознаки маніпуляцій, зневаги чи навіть погроз. Такі дії з боку відповідача призводили до відчуття безсилля, неможливості самостійно захистити свої права та викликали сильний емоційний дискомфорт. Постійна напруженість та необхідність «боротися» за справедливість вплинули на психологічний стан позивачки, знижуючи її життєвий тонус і емоційну стабільність. Позивачка змушена була звертатися до правоохоронних органів з метою захисту своїх прав, що стало причиною хронічного стресу, який позначився на її здоров`ї та повсякденному житті. Додаткове напруження спричиняло почуття невизначеності та страху щодо майбутнього розвитку подій, а також необхідність спілкування з представниками системи, яка часто діє повільно або неефективно. Відсутність замовленого ліжка та належних умов для сну спричинила фізичний дискомфорт, посилила стрес і втому. Неможливість повноцінно відпочивати негативно відбилася зазначені обставини в сукупності завдали [PERSON] моральної шкоди, яку вона оцінює у 15000,00 гривень, що є справедливою компенсацією за завдані душевні страждання, приниження честі та гідності. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 03.03.20254 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Юсєєв Т.С. не з`явилися, останнім було надано суду заяву з проханням задовольнити позовні вимоги, слухати справу у їх відсутність, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач ФОП [PERSON] \~у судове\~засідання не\~з`явився,\~причини неявки\~не повідомив,\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлений\~судом належним\~чином в порядку статей 128, 130 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду останній не подавав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням,\~суд дійшов\~висновку про\~те,\~що позовна\~заява \~ [PERSON] \~підлягає частковому\~задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , зареєстрований ФОП, займається економічною діяльністю: 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальними приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах; 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення; 31.02. Виробництвом кухонних меблів; 31.01 Виробництво меблів для офісів; 95.24 Ремонт меблів; 31.09 Виробництво інших меблів ( основний вид діяльності). 11.11.2022 року між відповідачем ФОП [PERSON] (виконавець) та позивачем [PERSON] (замовник)\~було укладено договір підряду № 10112022. Відповідно до умов п.1.1 Договору № 10112022 від 11.11.2022 року, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи щодо виготовлення: ліжка без узголів`я з посиленим вкладом з л/м. Відповідно до п.1.4. Договору, замовник зобов`язується прийняти і оплатити роботи, визначені в п.1.1даного Договору. Відповідно до п.2.1. виконавець виконує, передбачені даним Договором роботи протягом 28 робочих днів з моменту отримання матеріалів виконавцем. Відповідно до п. 3.1.Договору, загальна вартість робіт складає 9800,00 грн, що в еквіваленті на умовні одиниці становить 245 доларів США, згідно курсу НБУ на день укладання Договору ( 40 грн). Відповідно до п. п. 3.4., 3.4.1 Договору, замовник проводить оплату у 2 етапи; здійснює попередню оплату в розмірі 6800,00 грн, яка вноситься в момент підписання даного Договору. Останні розрахунок з виконавцем в розмірі 2000,00грн замовник проводить після закінчення всіх робіт відповідно до п. 3.4.2 Договору. Пунктом 2.2. Договору, закінченням робіт вважається підписання сторонами Акту прийому- передачі виконаних робіт. (Додаток № 1 до цього Договору). 10.11.2022 року позивачем було внесено завдаток в розмірі 6800,00 грн., що підтверджується наданою Позивачем до суду платіжною інструкцією «Приват Банк». Однак, товар позивачу відповідачем не поставлений, відсутні будь-які докази які б могли підтвердити факт отримання товару Позивачем. Відповідачем за період з 11.11.2022 року і по теперішній час, на адресу позивача не було надано жодних документів, пропозицій щодо вирішення спору та зміни умов Договору № 10112022 від 11.11.2022 року, повернення суми внесеної передоплати. Позивачем також надано скріншоти з телефону переписки з відповідачем, в якій позивач крім іншого, просив повернути грошові кошти у сумі 6800,00 грн.. Відповіді на претензію позивач не отримав, однак у переписці відповідач визнавав умови договору. Щодо позовних вимог про стягнення суми матеріальної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Різновидом договору підряду є побутовий підряд. Відповідно до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно зі ст. 866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов. Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобам, якщо інше не встановлено договором (ст. 839 ЦК України). Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ст. 846 ЦК України). За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ст. 852 ЦК України). Положеннями\~ст. 854 ЦК України\~визначено, що в разі, якщо договором підряду непередбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника,- достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За даних обставин, суд виходить із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд приймає до уваги те, що відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак -порушенням статті 6 Конвенції та статей\~55,\~124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно зі ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», під дію якого підпадають правовідносини, що виникли між сторонами, продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов`язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Згідно ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Також ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Надана платіжна інструкція «Приват Банк» про переказ коштів, є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і який відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і відносин, та є підставою виникнення обов`язку щодо надання товару за цим рахунком у разі його оплати. З матеріалів справи вбачається, що у позивач виконала свої зобов`язання за договором, перерахувавши передоплату, у відповідача виникло зобов`язання з поставки меблів, та розумним терміном виконання відповідачем зобов`язань по виготовленню та поставці меблів було 28 робочих днів. Після того як, відповідач не виконав свої зобов`язання по виготовленню та поставці меблів, Відповідач повинен був повернути кошти Позивачу, у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань перед покупцем - споживачем. Таким чином, у відповідача виник обов`язок перед позивачем по невиконанню умов Договорів № 10112022 від 11.11.2022р, та поверненні суми коштів 6800,00 грн., сплачених позивачем як передоплати. Суд зазначає, що відповідач не надав суду доказів, які спростовували би твердження позивача щодо невиконання ним умов Договору №10112022 від 11.11.2022р, та завдання тим самим матеріальної шкоди позивачу. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). За викладених обставин, суд дійшов висновків що з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 6800,00 грн., яка позивачем була сплачена відповідачу в рахунок виконання умов договору, які ним так і не були виконані. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач просить суд стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду, у сумі 15 000 грн.. Як зазначає позивач, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких Позивач зазнав у зв`язку з неотриманням меблів для користування, порушенням нормальних життєвих умов Позивача. Також, Позивач був змушений неодноразово до відповідача та правоохоронних органів, витрачати певні кошти та час. Позивач зазначає, що невиконанням умов Договорів Відповідач відібрав у Позивача змогу на нормальне і комфортне життя протягом тривалого часу з дня обов`язкового доставлення замовленого ліжка. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду\~№ 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»\~та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, Верховний Суд прямо вказує на те, що порушення прав, наданих споживачам, тягне за собою завдання моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті\~4,\~22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3-5\~ст. 23 ЦК України). Враховуючи викладене щодо відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, слід зазначити, що неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо поставки замовленого товару (меблі) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статтей\~4\~та\~22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та неповернення сплачених позивачем грошових коштів за товар має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу таким неналежним наданням послуги. Виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті порушенням відповідачем його прав як споживача. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує характер правопорушення, а саме не виконання відповідачем Договору - замовлення, глибину душевних страждань позивача, який протягом тривалого часу неодноразово безрезультатно звертався до відповідача для отримання інформації щодо замовлення та повернення йому грошей, у результаті бездіяльності відповідача фактично позбавлений можливості володіти та користуватися об`єктом замовлення, а також залишився без грошей, які були передані ним відповідачу за замовлення, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ФОП [PERSON] \~ на користь позивача [PERSON] 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Щодо судових витрат. Відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою\~статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За правилами частини 2\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою\~статті 137 ЦПК\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою\~статті 137 ЦПК\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009\~передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу\~це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції\~покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2\~статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись\~главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і\~Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому\~договорі\~розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Представник позивача [PERSON] адвокат Юсєєв Т.С. просить стягнути суму витрат на правову допомогу, понесену у зв`язку з необхідністю подання позову до суду та супроводження справи у суді, у розмірі 15 000 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем надано до суду: 1) договір про надання правової допомоги №17122417 від 17.12.2024 р., укладений між ТОВ «Центр правової допомоги 23» в особі директора та позивачем; 2) акт наданих послуг від 19.05.2025 року на суму 15000 грн; 3) копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 975 від 17 грудня 2024 року на суму 1000,00 грн та № 1012 від 28 грудня 2024 року на суму 14000,00 грн. У зв`язку з тим, що позивач [PERSON] вимушено уклала договір про надання правової (правничої) допомоги, з метою захисту своїх прав, зважаючи на предмет позовних вимог, враховуючи критерій співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд дійшов висновків про задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. Суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Згідно з\~статтею 141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Внаслідок звільнення позивача від сплати судового збору, згідно ч.3 ст. 22 Закону України «Про захисту прав споживачів», з відповідача на користь держави, в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial