Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі ХМР до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя\~особа:\~ [PERSON] про витребування нежитлових приміщень та скасування державної реєстрації права власності, в якій позивач просить: -витребувати\~у [PERSON] \~(ідентифікаційний\~код [NUMBER] )\~на користь\~Харківської міської\~територіальної громади\~в особі\~Харківської міської\~ради (код\~ЄДРПОУ 04059243)\~нежитлові приміщення\~цокольного поверху\~№ 90а-8-:-90а-10,\~90а-12,\~113-ІІ,\~113-І,\~113-5-:-113-8\~загальною площею\~97,5\~кв.м.\~в житловому\~будинку літ.\~«А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] . -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на\~нежитлові приміщення цокольного поверху\~№ 90а-8-:-90а-10,\~90а-12,\~113-ІІ,\~113-І,\~113-5-:-113-8\~загальною площею\~97,5\~кв.м.\~в житловому\~будинку літ.\~«А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] (запис про\~право власності№ 39861609\~від 17.12.2020,\~внесений на\~підставі рішення державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинської О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за №55870928 від 22.12.2020; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2256556863101), з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові\~приміщення цокольного\~поверху №\~90а-8-:-90а-10,\~90а-12,\~113-ІІ,\~113-І,\~113-5-:-113-8\~загальною площею\~97,5\~кв.м.\~в житловому\~будинку літ.\~«А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] (запис про\~право власності№ 41144661 від 24.03.2021, внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 57260554 від 24.03.2021; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2256556863101) з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення цокольного поверху\~№ 90а-8-:-90а-10,\~90а-12,\~113-ІІ,\~113-І,\~113-5-:-113-8\~загальною площею\~97,5\~кв.м.\~в житловому\~будинку літ.\~«А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] (запис про\~право власності№ 41467395 від 13.04.2021, внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Одарченко М.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 57611432 від 13.04.2021; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2256556863101) з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення цокольного поверху\~№ 90а-8-:-90а-10,\~90а-12,\~113-ІІ,\~113-І,\~113-5-:-113-8\~загальною площею\~97,5\~кв.м.\~в житловому\~будинку літ.\~«А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] (запис про\~право власності№ 42747971 від 30.06.2021, внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Жовніра В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 59021656 від 30.06.2021; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2256556863101) з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. -стягнути судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Київською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №42021221080000042 за ч.\~3\~ст.\~190КК України за фактом шахрайського заволодіння групою осіб нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , що призвело до незаконного вибуття із комунальної власності об`єкта нерухомості. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Реєстр) встановлено, що державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинською О.Ю. за заявою [PERSON] прийнято рішення за №55870928 від\~22.12.2020\~(з\~відкриттям розділу\~у Реєстрі),\~на підставі\~якогоза\~ [PERSON] \~зареєстровано право\~приватної власності\~на нежитлові\~приміщення цокольного\~поверху №\~90а-8-:-90а-10,\~90а-12,\~113-ІІ,\~113-І,\~113-5-:-113-8\~загальною площею\~97,5\~кв.м.\~в житловому\~будинку літ.\~«А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] . Як правовстановлюючі документи [PERSON] на це майно в Реєстрі зазначені договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 10/10-03 від 10.10.2001; акт приймання-передачі нежитлових приміщень б/н від 10.10.2001; протокол аукціонних торгів на «Універсальній біржі «Гермес» № 1 від 10.10.2001; технічний паспорт № 99-02/12/20-ТП від 14.02.2020, виготовлений ТОВ «НТБ КИЇВ». У подальшому, за договором купівлі-продажу № 603 від 24.03.2021 ці нежитлові приміщення відчужені [PERSON] на користь [PERSON] . За договором купівлі-продажу № 371 від 13.04.2021 [PERSON] продав ці приміщення [PERSON] . У свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу № 3236 від 30.06.2021 [PERSON] продала зазначені приміщення [PERSON] . Згідно наявної\~в Реєстрі\~інформації,\~право власності\~на вказане\~нерухоме майно\~на теперішній\~час зареєстровано\~за [PERSON] .Разом з цим, встановлено, що дійсним власником спірних приміщень є Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради. Житловий будинок по [ADDRESS] , у складі якого перебувають спірні приміщення, за даними акту приймання-передачі основних фондів/житлових будівель Шевченківського району на баланс КП «Жилкомсервіс» від 01.09.2016, збудовано у 1929 році. А тому, вказане майно підлягає витребуванню у останнього набувача [PERSON] на користь Харківської міської територіальної громади в особі ХМР зі скасування проведених державних реєстрацій права власності на вказане майно. Ухвалою суду від 19.10.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Спаскіним Д.А. спрямовано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись, що укладений договір купівлі-продажу було укладено відповідно до вимог чинного законодавства, право власності [PERSON] підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та нотаріусом не було встановлено підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дій чи звернення до правоохоронних органів. [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, та на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні дані про те, що відповідне майно належало ХМР, та в матеріалах справи відсутні відомості про право власності ХМР на спірне майно. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Плотніковою І.Ю. спрямовано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись, що укладений договір купівлі-продажу було укладено відповідно до вимог чинного законодавства, а [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, та на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні дані про те, що відповідне майно належало ХМР, та в матеріалах справи відсутні відомості про право власності ХМР на спірне майно. Ухвалою суду від 18.12.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили про їх задоволення. Відповідачі та їх представники у судове засідання не з`явились, про дату судового засідання повідомлялись, про причини неявки суд не повідомилию Крім того, відповідачі повідомлялись судом у встановленому законом порядку, в тому числі і на сайті «Судова влада України». Третя особа в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності\~до ч.1,\~3,\~4\~ст.223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Впродовж тривалого розгляду справи, усім сторонам надана можливість надати всі необхідні докази та пояснення з приводу обставин справи, про що свідчать матеріали цивільної справи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13\~та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України\~не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, встановив наступні факти та правовідносини. Київською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво\~у\~кримінальному\~провадженні №42021221080000042 за ч. 3 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння групою осіб нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , що призвело до незаконного вибуття із комунальної власності об`єкта нерухомості. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Реєстр) встановлено, що державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинською О.Ю. за заявою [PERSON] прийнято рішення за № 55870928 від 22.12.2020 (з відкриттям розділу у Реєстрі), на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежитлові приміщення цокольного поверху № 90а-8-:-90а-10, 90а-12, 113-ІІ, 113-І, 113-5-:-113-8 загальною площею 97,5 кв.м. в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] . Як правовстановлюючі документи [PERSON] на це майно в Реєстрі зазначені договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 10/10-03 від 10.10.2001; акт приймання-передачі нежитлових приміщень б/н від 10.10.2001; протокол аукціонних торгів на «Універсальній біржі «Гермес» № 1 від 10.10.2001; технічний паспорт № 99-02/12/20-ТП від 14.02.2020, виготовлений ТОВ «НТБ КИЇВ». У подальшому, за договором купівлі-продажу № 603 від 24.03.2021 ці нежитлові приміщення відчужені [PERSON] на користь [PERSON] . За договором купівлі-продажу № 371 від 13.04.2021 [PERSON] продав ці приміщення [PERSON] . У свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу № 3236 від 30.06.2021 [PERSON] продала зазначені приміщення [PERSON] . Згідно наявної в Реєстрі інформації, право власності на вказане нерухоме майно на теперішній час зареєстровано за [PERSON] . Разом з цим, встановлено, що дійсним власником спірних приміщень є Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради. Житловий будинок по [ADDRESS] , у складі якого перебувають спірні приміщення, за даними акту приймання-передачі основних фондів/житлових будівель Шевченківського району на баланс КП «Жилкомсервіс» від 01.09.2016, збудовано у 1929 році. 05.11.1991 відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінет Міністрів України видав постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю». Відповідно до\~постанови Уряду №311 від 05.11.1991\~до комунальної власності було передано житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. Додатком № 1 до рішення Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області від 19.03.1992 «Про комунальну власність міста», доступного в Єдиному міському реєстрі актів Харківської міської ради, міського голови та виконавчих органів\~ради\~за\~посиланням\~https://doc.city.kharkov.ua/ru/profile/document/viewhtml/id/159470, затверджено Перелік об`єктів комунальної власності м. Харкова, до якого включено житловий та нежитловий фонд, окрім того, що перебуває у власності відомств. До об`єктів комунальної власності увійшов, у тому числі, житловий фонд Дзержинського (нині Шевченківського) району м. Харкова, який відображався на\~балансі Дзержинського ЖЕО (рішення Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області від 28.09.1992). Згідно зі ст. 32 Закону України «Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-XII, який діяв на час прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна, суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Відповідно до\~ст.\~35\~Закону №\~697-XII\~об`єктами\~ права\~ комунальної\~ власності\~ є\~ майно,\~що забезпечує\~діяльність відповідних\~Рад і\~утворюваних ними\~органів;\~кошти місцевих\~бюджетів,\~державний житловий\~фонд,\~об`єкти\~житлово-комунального\~господарства;\~майно закладів\~народної освіти,\~культури,\~охорони здоров`я,\~торгівлі,\~побутового обслуговування;\~майно підприємств;\~місцеві енергетичні\~системи,\~транспорт,\~системи зв`язку\~та інформації,\~включаючи націоналізоване\~майно,\~передане відповідним\~підприємствам,\~ установам,\~організаціям;\~а також\~інше майно,\~необхідне для\~забезпечення економічного\~і соціального\~розвитку відповідної\~території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності. Крім того, відповідно до пунктів 2, 3 ст. 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07.12.1990 № 533-XII (в редакції Закону від 11.10.1991, яка діяла на час прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна), розпорядження і управління комунальною власністю здійснюють від імені населення адміністративно-територіальних одиниць відповідні місцеві Ради народних депутатів та уповноважені ними інші органи місцевого самоврядування. До комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів. Таким чином, прийняття житлового фонду, до якого увійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , до комунальної власності м. Харкова здійснено у відповідності до чинного на той час законодавства. Згідно відповіді Юридичного департаменту Виконавчого комітету Харківської міської ради № 1688/9-21 від 09.03.2021, на теперішній час будинок по [ADDRESS] відображається на балансі КП «Жилкомсервіс» на підставі договору про передачу майна в господарське відання № 1288 від 28.02.2007 (чинний в редакції додаткової угоди від 01.09.2016). Також, як вбачається зі вказаної відповіді, спірні нежитлові приміщення первісно мали такі характеристики: підвальні приміщення № І, 1-:-12 загальною площею 93,3 кв.м. Вказані вище приміщення були передані в оренду довірчому товариству з додатковою відповідальністю «Друг» за договором оренди № 1412 від 14.07.1998, згідно з технічним паспортом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 19.03.1998. Договір оренди розірвано 18.11.1999 за рішенням арбітражного суду Харківської області. На підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.03.2002 № 313 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень» зазначені приміщення були передані в оренду ТОВ «МІК» для розміщення офісу. Договір оренди розірвано 08.11.2016 за рішенням господарського суду Харківської області. У період дії договору оренди орендарем надано до Управління технічний паспорт від 18.11.2003 виготовлений КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», в якому змінилась нумерація приміщень та їх характеристика, а саме: приміщення цокольного поверху № І, 4-:-12. У 2017 році Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради було розпочато роботу щодо передачі цих приміщень в оренду. У зв`язку з цим, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 14.11.2017, виготовлено технічний паспорт на приміщення цокольного поверху № 90а-8-:-90а-10, 90а-12, 113-ІІ, 113-І, 113-4, 113-5, 113-6, 113-6а, 113-7, ХХІХа загальною площею 97,5 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно акту поточних змін від 14.11.2017, наявного в інвентаризаційній справі КП «ХМБТІ», при проведенні обстеження у 2017 році заінвентаризовано самочинно збудований тамбур площею 6,4 кв.м. та проведено перемір приміщень. Таким чином, при проведенні технічної інвентаризації у 2017 році уточнено нумерацію та площу спірних нежитлових приміщень. Реєстрація права власності за територіальною громадою м. Харкова не проводилась. Також, співставленням плану цокольних приміщень згідно з технічним паспортом, виготовленим 14.02.2020 ТОВ «НТБ КИЇВ» на замовлення [PERSON] , з вилученою в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» копією плану цокольних приміщень будинку по [ADDRESS] (станом на 14.11.2017), встановлено, що технічні характеристики позначених на планах приміщень в цілому співпадають (існують розбіжності в нумерації конкретних приміщень за рахунок демонтажу перегородки та об`єднання приміщень №№ 113-4 і 113-5 в одне приміщення № 113-5, що підтверджується висновком ТОВ «НТБ КИЇВ» від 14.02.2020 № 99-02/12; крім того, у техпаспорті 2020 року змінено номер приміщення «ХХІХа» на «113-8»). Фактичні обставини свідчать, що договір купівлі-продажу, акт приймання-передачі та протокол аукціонних торгів, датовані 10.10.2001, в дійсності оформлені не раніше 2020 року, та були спрямовані на незаконне заволодіння комунальною власністю, а саме: - у перелічених документах вказана нумерація приміщень «№ 90а-8-:-90а-10, 90а-12, 113-ІІ, 113-І, 113-5-:-113-8» та загальна площа «97,5 кв.м.», хоча станом на 2001 рік приміщення мали нумерацію «№ І, 1-:-12» та площу «93,3 кв.м.»; - [PERSON] , [INFO] , який нібито був продавцем за договором, помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть № 17493 від 27.11.2018; - незважаючи на те, що договір купівлі-продажу нібито був укладений 10.10.2001, дії із внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірну будівлю на ім`я [PERSON] здійснені лише у грудні 2020 року; - відповідно до п. 1.5 Інструкції про порядок\~державної\~реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за № 399/2839 (наразі втратила чинність) державну\~реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна у період 2001 року здійснювали Державні комунальні підприємства БТІ. Однак згідно довідки КП «ХМБТІ» від 11.12.2020, наявної в матеріалах інвентаризаційної справи по будинку на [ADDRESS] , станом до 31.12.2012 відсутня реєстрація речових прав на нежитлові приміщення цокольного поверху № 90а-8-:-90а-10, 90а-12, 113-ІІ, 113-І, 113-5-:-113-8 загальною площею 97,5 кв.м. в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідчить про те, що договір купівлі-продажу від 10.10.2001 не реєструвався в БТІ ні в 2001 році, ні пізніше, до 1 січня 2013 року, до моменту початку роботи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; - договір купівлі-продажу навмисно датований 2001 роком задля уникнення в ході державної реєстрації права власності на цей об`єкт нерухомості у грудні 2020 року вимог щодо його нотаріального посвідчення згідно зі ст. 657 ЦК України 2004 року, оскільки Цивільним кодексом 1963 року було передбачене нотаріальне посвідчення угод лише для відчуження житлових будинків (ст. 227 ЦК в редакції 1963 року); - в договорі зазначено, що будівля переходить до покупця на підставі протоколу аукціонних торгів на «Універсальній біржі «Гермес» від 10.10.2001, а третім підписантом договору (окрім продавця та покупця) зазначено ТОВ «Універсальна біржа «Гермес» в особі директора Єсакова В.С. (ліцитатора). Проте, згідно відповіді директора ТОВ «Універсальна біржа «Гермес» Єсакова В.С. від 12.04.2021, у біржі відсутні документи та інформація щодо проведення 10.10.2001 аукціону з реалізації нежитлових приміщень цокольного поверху № 90а-8-:-90а-10, 90а-12, 113-ІІ, 113-І, 113-5-:-113-8 в літ. «А-4» загальною площею 97,5 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] призначений на посаду директора біржі 02.09.2002, що підтверджується протоколом № 1 зборів засновників ТОВ ТОВ «Універсальна біржа «Гермес» від 02.09.2002 «Про затвердження директора ТОВ «Універсальна біржа «Гермес», тоді як протокол аукціону за його участю проведений нібито 10.10.2001 (тобто ще до призначення на посаду). Вказані обставини та докази на їх підтвердження в їх сукупності свідчать про нікчемність правочинів, укладених у формі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 10/10-03 від 10.10.2001, акту приймання-передачі нежитлових приміщень б/н від 10.10.2001 та протоколу аукціонних торгів на «Універсальній біржі «Гермес» № 1 від 10.10.2001. На теперішній час, право власності на спірні приміщення зареєстровано за [PERSON] . За вказаних обставин, заступник керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова звернувся до суду в інтересах ХМР, та належним чином обґрунтував підстави для представництва ним інтересів держави із дотриманням вимог\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має\~право витребувати\~майно від\~особи,\~яка незаконно,\~без відповідної\~правової підстави\~заволоділа ним\~(стаття\~387\~ЦК України),\~незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)). З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжкового володіння». Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)). Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України. Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 по справі № 607/15052/16-ц, провадження № 14-58цс22. За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника. Такі висновки узгоджуються також з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). У вказаній справі, судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, що не спростовується відповідачами. Посилання сторони відповідача, що вказане майно не було зареєстровано за ХМР є необґрунтованими, оскільки на момент виникнення права комунальної власності у 1992 році законодавство не передбачало його обов`язкової реєстрації, та до суду не надано доказів правомірності набуття відповідачасм права власності на спірне майно. Вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, тому повернення такого майна у власність територіальної громади відстоює суспільний інтерес. З врахуванням обставин даної справи, суд приходить до висновку про те, що оскільки спірні нежитлові приміщення вибули з комунальної власності незаконним шляхом, то позовні вимоги прокуратури про витребування вказаного майна від [PERSON] на користь Харківської територіальної громади в особі ХМР за правилами статті 388 ЦК України, є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже,\~тлумачення наведеної\~норми права\~у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) дає підстави дійти висновку, що наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець вказав на те, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19, від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. За таких обставин, скасування державної реєстрації права власності за відповідачами за спірні приміщення з одночасним припиненням права власності на них є ефективним способом захисту порушеного права позивача, оскільки саме таке рішення суду, з огляду на положення чинного законодавства, буде підставою для припинення відповідних прав інших осіб та повернення прав у стан, що існував до відповідних державних реєстрацій, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, а тому позовні вимоги в цій частині позову також підлягають задоволенню. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати позивача, понесені у зв`язку з оплатою судового збору, відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд також стягує з відповідачів на користь Харківської обласної прокуратури. На підставі викладеного,

Outcome: approved