Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про зняття арешту посилаючись на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . [PERSON] за життя склала заповіт на ім`я позивача та його дядька (брата померлої) [PERSON] , які прийняли спадщину в порядку ст. 1217,1268 ЦК України. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Після його смерті позивач прийняв спадщину. У 2024 році [PERSON] вирішив оформити право на спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину відповідно до заповіту та до закону, після смерті матері [PERSON] та дядька [PERSON] , проте приватний нотаріус Медведєва В.А. видала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявні заборони на нерухоме майно, накладені Першою полтавською державною нотаріальною конторою 24.06.2005 року та 25.06.2005 року за номерами 2125321 та відповідно 2130176 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , за реєстраційним номером обтяження : 5458737. Заборона накладена на підставі повідомлення Полтавського заводу газорозрядних ламп, на якому працювала його мати [PERSON] у зв`язку із отриманням нею позички в розмірі 20 000 руб. під забудову житлового будинку на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] (на той час 1989 рік адреса [ADDRESS] ). [PERSON] виплатила суму позички, яку отримувала, повернувши до каси Полтавського заводу газорозрядних ламп, який в свою чергу повертав її до Октябрського відділення Промбудбанку СРСР. Із відповіді з Національного банку України від 31.07.2024 року вбачається, що станом на 31.07.2024 р. Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію Національним банком України, банку, що став правонаступником Будбанку СРСР та Промбудбанку СРСР. Згідно ухвали Господарського суду Полтавської області від 09.02.2023 року у справі №7/25 ВАТ Полтавський завод газорозрядних ламп перебував в стані ліквідації (ліквідатор - арбітражний керуючий Болтік С. М. ), було затверджено ліквідаційний баланс та зобов`язано вчинити всі дії як то ліквідатора пов`язані із ліквідацією, так і державної реєстрації, пов`язані із припиненням державної реєстрації. Проте під час здійснення процедури ліквідації ВАТ Полтавський завод газорозрядних ламп ліквідатором не було знято обтяження. На разі відсутня юридична особа, яка була б правонаступником Промбудбанку СРСР, що видав позичку [PERSON] ( [PERSON] ) та могла б направити відповідне повідомлення про зняття заборони відчуження з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , а тому позивач фактично позбавлений права на спадкування майна після померлої матері [PERSON] та дядька [PERSON] , що є по суті порушенням з боку держави його права на володіння, користування та розпорядження майна. Просив скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про обтяження від 24.06.2005 року та від 25.06.2005 року за номерами 2125321 та відповідно 2130176, накладені Першою полтавською державною нотаріальною конторою про обтяження за реєстраційним номером обтяження: 5458737 на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] щодо заборони відчуження житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , здійснені на підставі повідомлень Полтавського заводу газорозрядних ламп від 10.08.1990 року №2 та від 24.08.1990 року №2. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалами Київського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2025 року задоволено клопотання представника позивача щодо залучення співвідповідача Міністерства юстиції України, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача щодо закриття провадження по справі, застосування відповідальності за зловживання процесуальними правами та закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, пославшись на викладені в позові та відповідях на відзиви обставини. Вважає заперечення представників відповідачів безпідставними. Просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідачів - Міністерство юстиції України,Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, позов пред`явлений до неналежних відповідачів. Підтримав наданий відзив та просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач ліквідатор ВАТ «Полтавський завод ГРЛ» арбітражний керуючий Болтік С.М. в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду відзив щодо не визнання позовних вимог. У відзиві вказав, що не є належним відповідачем. Згідно витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підприємство припинено 29.03.2023 року , а тому з цього часу припинено повноваження ліквідатора. Арбітражний керуючий має спеціальний статус та не може бути відповідачем. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог, справу розглянути в його відсутність. Представник третьої особи Першої полтавської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи , клопотань про відкладення не надходило. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223\~ЦПК\~України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, що з`явились в судове засідання, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Позивач з 25 лютого 2003 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно типового договору від 03 травня 1989 року виділено земельну ділянку [PERSON] в безстрокове користування для будівництва житлового будинку [ADDRESS] , площею 575 м2. Як встановлено з копії трудової книжки [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Полтавським заводом газорозрядних ламп у період з 29 листопада 1983 року по 30 серпня 1990 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу , серія [NUMBER] , що видане 15 травня 1990 року, після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] . Відповідно до повідомлення про позичку № 2 від 10 серпня 1990 року [PERSON] , Полтавський завод газорозрядних ламп, видав позичку в сумі 20\~000 руб строком на 22 роки на будівництво житлового будинку: [ADDRESS] , рішення Київського райвиконкому № 656 від. 06.12.1988 р. Згідно заборони від 16 серпня 1990 року [PERSON] державного нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори на підставі ст. 54 Закону Української ССР «Про державний нотаріат» та повідомлення про видачу [PERSON] позички для будівництва житлового будинку в сумі 20\~000 руб., накладається заборона відчуження будинку, який розташований в [ADDRESS] до повного погашення позички. Запис зареєстровано в реєстрі № 103 Відповідно до повідомлення про позичку № 2 від 14 серпня 1990 року [PERSON] , Полтавський завод газорозрядних ламп, видав позичку в сумі 20\~000 руб строком на 22 роки на будівництво житлового будинку: [ADDRESS] , рішення Київського райвиконкому № 656 від. 06.12.1988 р. Згідно заборони від 29 серпня 1990 року [PERSON] державного нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори на підставі ст. 54 Закону Української ССР «Про державний нотаріат» та повідомлення про видачу [PERSON] позички для будівництва житлового будинку в сумі 20\~000 руб., накладається заборона відчуження будинку, який розташований в [ADDRESS] до повного погашення позички. Запис зареєстровано в реєстрі № 113. На підставі свідоцтва № [NUMBER] про право особистої власності на житловий будинок від 05 листопада 1996 року , зареєстровано за [PERSON] право власності на житловий будинок з прилежними до нього будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів № 400 від 22 жовтня 1996 року. 13 серпня 2009 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Башинською Т.В., яким заповідала належній їй на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Позивач та [PERSON] прийняли спадщину на майна померлої [PERSON] шляхом проживання та реєстрації за однією адресою, в порядку ст. 1268 ЦК України, що підтверджується листом приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Медведєвої В.А. № 02-14 від 19.07.2024 року. [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до листа приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Медведєвої В.А. № 02-14 від 19.07.2024 року позивач прийняв спадщину на майно померлого [PERSON] шляхом проживання та реєстрації за однією адресою, в порядку ст. 1268 ЦК України. Згідно повідомлення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Медведєвої В.А. від 08 липня 2024 року № 79/01-16 , відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявні заборони на нерухоме майно, накладені 24.06.2005 року та 25.06.2005 року за номерами 2125321 та 2130176 відповідно, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , який знаходиться за адресою [ADDRESS] , за реєстраційним номером обтяження : 5458737 від 09.08.2007 року, власником якого є померла [PERSON] . Згідно інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявні заборони на нерухоме майно, накладені Першою полтавською державною нотаріальною конторою 24.06.2005 року та 25.06.20005 року за номерами 2125321 та відповідно 2130176 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , який знаходиться за адресою [ADDRESS] , за реєстраційним номером обтяження: 5458737. Підстави обтяження: повідомлення 2, 10.08.1990 року , Полтавський завод газорозрядних ламп ; повідомлення, 2, 24.08.1990, Полтавський завод газорозрядних ламп. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 09.02.2023 року справа № 7/25 , ліквідовано відкрите акціонерне товариство « Полтавський завод газорозрядних ламп». Зобов`язано державного реєстратора вчинити дії, спрямовані на припинення державної реєстрації Відкритого акціонерного товариства «Полтавський завод газорозрядних ламп». Провадження у справі про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Полтавський завод газорозрядних ламп» закрити. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Відкрите акціонерне товариство «Полтавський завод газорозрядних ламп «, ВАТ «ПЗ ГРЛ» , стан : припинено. Державна реєстрація припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням банкрутом. Судове рішення про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом від 09.02.2023, № 7/25. Відповідно до повідомлення Державного архіву Полтавської області № 04-19/П-40 від 11.09.2024 року , документи Полтавського заводу газорозрядних ламп імені Комсомолу України (пізніше ВАТ «Полтавський завод газорозрядних ламп») за період з 1989 року включно на зберігання до державного архіву не надходили, у зв`язку з чим немає можливості надати відомості про повернення [PERSON] , [INFO] позики у розмірі 20\~000 руб. Полтавському заводу газорозрядних ламп під забудову житлового будинку за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до частини першої\~\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4\~ст. 10 ЦПК України\~суд має застосовувати при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Таким чином, обтяження приватного нерухомого майна має бути обґрунтованим, оскільки безпідставне втручання у приватну власність особи, порушує її право на мирне володіння майном. Згідно зі\~статтею 609 ЦК України\~\~зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Відповідно до\~статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до відповіді Національного банку України від 31.07.2024 року № 27-00007/57824 вбачається, що згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 07.04. 1959 "Про реорганізацію системи банків довгострокових вкладень" та Постанови Ради Міністрів СРСР від 07.04. 1 959 № 369 "Питання, пов`язані з реорганізацією системи банків довгострокових вкладень" функції Сільгоспбанку та комунальних банків СРСР покладено на Будбанк СРСР та Держбанк СРСР . Відповідно до постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 17.07. 1987 № 821 "Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки" (далі - Постанова № 821 ) реорганізовано діючі та утворено нові спеціалізовані банки, які створили систему банків у такому складі: Державний банк СРСР (Держбанк СРСР), Банк зовнішньоекономічної діяльності СРСР (Зовнішекономбанк СРСР), Промислово\- будівельннй банк СРСР (Промбудбанк СРСР), Агропромисловий банк СРСР ( Агропромбанк СРСР), \~ \~ \~ \~Банк \~ \~ \~ \~Житлово-комунального господарства \~ \~ \~ \~і соціального \~ \~ \~ \~розвитку СРСР (Житлосоцбанк СРСР), Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР (Ощаднийбанк СРСР). Пунктом 8 Постанови № 821 передбачено створення банками СРСР в союзних республіках відповідних республіканських банків з прямим підпорядкуванням банкам СРСР. Згідно з пунктом 2 Постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 20.03.1991 № 873-ХІІ Український республіканськпй банк державного комерційного промислово-будівельного банку "Укрпромбудбанк" з його мережею , обчислювальними центрами, усіма активами, пасивами оголошений Верховною Радою України власністю України. 27.09.1991 р. Національний банк України зареєстрував статут Державного комерційного промислового-будівельного банку України (далі - Промбудбанк України), про що внесено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків за номером 1. 09.04.1992 р. Національний банк України анулював реєстрацію Промбудбанку України (протокол засідання Правління Національного банку України від 09.04.1992 № 1 ), про що здійснено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків. Станом на 31.07.2024 Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію Національним банком України банку, що став правонаступником Будбанку СРСР та Промбудбанку СРСР. Документи Будбанку СРСР та Промбудбанку СРСР на архівне зберігання до Національного банку України не передавались. Таким чином, анулювання реєстрації Промбудбанку України, тобто ліквідацію Промбудбанку України, який був правонаступником Промбудбанку СРСР проведено без правонаступництва. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 2 Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухома майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Оскільки Промбудбанк СРСР, який згодом перейшов у власність України, ліквідований без правонаступництва, тому належним відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у даному випадку Міністерство юстиції України та його територіальні органи. Відповідно до\~статті 3 Конституції України, держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Тож важливою обставиною при вирішенні питання правонаступництва Держави України у спірних правовідносинах є існування обов`язку держави відповідати перед людиною й усіляко прагнути повноцінно забезпечити її права і свободи. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша\~статті 170 ЦК України). Приписами п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228\~(далі Положення № 228), визначено, що Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.\~Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна тощо. Пунктом 3 частини 2-2 Положення № 228 передбачено, що основним завданням Мін`юсту, зокрема, є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-VІ. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно\~ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно. Згідно з пп. 83-7) п. 3 Положення № 228 Мінюст здійснює відповідно до закону контроль за діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно п. 69 Положення № 228 Міністерство юстиції України здійснює державне регулювання нотаріальної діяльності, здійснює контроль за організацією нотаріату та нотаріальної діяльності уповноважених осіб, керівництво державними нотаріальними конторами, перевіряє організацію нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства. Межі компетенції Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Управління) визначені Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 № 1707/5. Згідно п. 4.16 вищевказаного Положення Управління організовує роботу установ нотаріату, перевіряє їх діяльність і вживає заходів до її поліпшення, здійснює керівництво державними нотаріальними конторами та перевірку організації нотаріальної діяльності державних, приватних нотаріусів та уповноважених на це посадових осіб органу місцевого самоврядування (далі - уповноважені особи), контролює дотримання нотаріусами, уповноваженими особами порядку\~вчинення нотаріальних дій та виконання ними правил нотаріального діловодства. Окрім цього, відповідно до п. 4 Положення № 228 основним завданням Міністерства юстиції України є забезпечення самопредставництва як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. З приводу заперечень представника відповідачів щодо неналежного відповідача, то враховуючи вищевикладені обставини Міністерство юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції мають відповідні повноваження у спірних правовідносинах, тому є належними відповідачами. Крім інших, позивачем залучено до участі у справі як відповідача ліквідатора ВАТ «Полтавський завод ГРЛ» арбітражного керуючого Болтіка Сергія Михайловича, проте за заявленими вимогами арбітражний керуючий є неналежним відповідачем. Арбітражний керуючий це фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України (абзац другий частини першої статті 1 Закону про банкрутство). Арбітражні керуючі є суб`єктами незалежної професійної діяльності. Арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства-боржника (частини перша та друга статті 4 цього Закону). Близькі за змістом приписи є в абзаці другому статті 1, частинах першій і другій статті 10 КУзПБ. Дії (бездіяльність) ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду учасниками справи про банкрутство, права яких порушено такими діями (бездіяльністю) (частина одинадцята статті 41 Закону про банкрутство). Близькі за змістом приписи є у частині шостій статті 61 КУзПБ. За змістом цих приписів арбітражний керуючий має спеціальний статус, за яким прирівнюється до службової особи підприємства-боржника, та не набуває статусу відповідача у разі оскарження його дій (бездіяльності) як ліквідатора. Арбітражний керуючий може бути відповідачем за похідним позовом\~власника (учасника, акціонера) боржника\~про відшкодування збитків, завданих боржникові арбітражним керуючим (пункт 12 статті 20, стаття 54 ГПК України). Проте позивач звернувся до суду з іншими вимогами. За жодною із них арбітражний керуючий не є належним відповідачем. Тому суд відмовляє у задоволенні вимог до цього відповідача саме з наведених мотивів. Відповідно до\~\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Враховуючи вищевикладені обставини, позивачем обраний належний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення з позовною заявою у позовному провадженні. Крім того,\~суд враховує,\~що Промбудбанк\~СРСР \~ліквідований без\~правонаступництва,\~ВАТ «Полтавський\~відкрите акціонерне\~товариство завод\~ГРЛ» ліквідований, на підставі якого було здійснено обтяження нерухомого майна [PERSON] , спадкоємцем майна якої є позивач, що унеможливлює останнім оскаржити в судовому порядку документ, що слугував причиною накладення обтяження. Безпідставне обтяження нерухомого майна порушує право позивача на оформлення спадщини, в інший спосіб здійснити захист порушених прав, враховуючи встановлені обставини справи, є неможливим.

Outcome: partial