Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до [INFO] про відшкодування моральної шкоди, в якій просив суд стягнути з [INFO] на його користь моральну шкоду у розмірі 30\~000 грн. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд розглянути справу без його участі про що надав відповідну заяву. Представник відповідача\~ [INFO] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, надано відзив на позовну заяву в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до припису ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 82 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, ознайомившись з відзивом на позов, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу у [INFO] на посаді начальника групи [INFO] з 15 грудня 2015 року по 25 жовтня 2020 року. Відповідно до\~Рішення Донецького\~окружного адміністративного\~суду від\~24\~липня 2024\~р.\~ у справі 200/4475/24, визнано протиправною бездіяльність [INFO] щодо неврахування вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення [PERSON] в період з 01.12.2018 по 25.10.2020 без застосування щомісячної фіксованої індексації 329 грн 68 коп.; зобов`язано [INFO] здійснити перерахунок та виплату індексації-різниці грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.12.2018 по 25.10.2020 з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 із застосуванням щомісячної індексації-різниці 329 грн 68 коп., з урахуванням виплачених сум. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року, \~рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 р. у справі № 200/4475/24 - змінено. В абзаці другому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 р. у справі № 200/4475/24 слова та цифри «в період з 01.12.2018 по 25.10.2020 без застосування щомісячної фіксованої індексації 329 грн 68 коп» словами та цифрами «в період з 01.03.2018 по 25.10.2020 без застосування щомісячної фіксованої індексації 534 грн 08 коп». В абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 р. у справі № 200/4475/24 слова та цифри «з 01.12.2018 по 25.10.2020» та «329 грн 68 коп» словами та цифрами «з 01.03.2018 по 25.10.2020» та «534 грн 08 коп». В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 р. у справі № 200/4475/24 залишено без змін. На виконання Постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року судом 17 січня 2025 року видано виконавчий лист на примусове виконання судового рішення. Позивачем долучено до справи відомості про те, що 17 квітня 2025 року на виконання вимог Постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року та виконавчого листа у справі на картковий рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 7\~273 грн. 45 коп. Таким чином судове рішення про стягнення недоплачених сум індексації грошового забезпечення [PERSON] в період з 01.12.2018 по 25.10.2020 року виконано 17 квітня 2025 року. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховним судом у постанові від 19.12.2018 у справі №640/14909/16-ц, викладено наступні висновки. Так, встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення, а має самостійне юридичне значення. У рішеннях ЄСПЛ йдеться про функціональний аспект публічної служби та про те, що публічно-правовий спір може призвести до застосування цивільного аспекту, якщо приватно-правові аспекти переважають над публічно-правовими з огляду на прямі наслідки для цивільного права майнового або немайнового характеру. ЄСПЛ дотримується критеріїв, встановлених в рішенні від 19.04.2007 у справі «Vilho Eskelinen and Others проти Фінляндії», N 63235/00, та застосовує загальну презумпцію, що такі прямі наслідки для цивільних прав існують у «звичайних трудових спорах», що стосуються державних службовців. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п.64, від 15.10.2009) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань, а отже у не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають морально шкоди ( Рисовський проти України, № 29979, п.86, 89, від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п.71, 22.11.2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потяги вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння особі моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ч.2 ст.19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Що стосується розміру моральної шкоди, то відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення у справах «Проніна проти України», п. 25, від 18.07.2006 р., та «Нечипорук і Йонкало проти України», п. 280, від 21.04.2011 р.). В рішенні ЄСПЛ від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти України» сформована концепція якості закону, зміст якої, зокрема, передбачає, що в разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий підхід, тобто вирішення колізій у законодавстві завжи тлумачиться на користь особи. Крім того, Конституційний Суд України розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист певних категорій громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у ЗСУ, органах служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управлінні державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо (Рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 р. №8-рп/99, від 20.03.2002 р. №5-рп/2002, від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016). Відповідно до п.92 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714 цс 19) від 01.09.2020 року визначено, що виходячи з положень ст. 16 та ст. 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов про те, що позивач не розкриває у чому саме полягає завдана йому моральна шкода, оскільки позивач у позові зазначив своє бачення обрахунку моральної шкоди, пов`язаного з практикою ЄСПЛ щодо застосування відшкодування справедливої сатисфакції за тривале порушення гарантованих прав. У зв`язку з невиплатою [PERSON] індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.12.2018 року по 25.10.2020 року йому завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню та полягає у незаконності дій [INFO] щодо невиконання умов договору стосовно належної оплати праці [PERSON] за період з 01.12.2018 по 25.10.2020 року. Конституцією України (ч.2 ст.19) передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно змісту ч.1, 3 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Ч.1 ст.55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст.1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України, який покладає обов`язок доведення відсутності вини на відповідача. Згідно зі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також в зв`язку з пошкодженням майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з вимогами\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд приймає посилання позивача на те, що внаслідок невиплати йому індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.12.2018 року по 25.10.2020 року він зазнав переживань та хвилювань. Однак, судом встановлено, що судове рішення про стягнення недоплачених сум індексації грошового забезпечення [PERSON] в період з 01.12.2018 по 25.10.2020 року виконано 17 квітня 2025 року. Сума недоплаченої індексації складає 7\~273 грн. 45 коп. Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, та вважає визначити розмір шкоди - у розмірі недоплачених сум індексації грошового забезпечення [PERSON] в період з 01.12.2018 по 25.10.2020 року - 7\~273 грн. 45 коп. Даний розмір відшкодування завданої моральної шкоди, на думку суду, враховує всі обставини та відповідає вимогам співмірності, розумності і справедливості. Частиною 1\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)\~вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

Outcome: partial