Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

У квітні 2025 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.06.2009 уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] . Від вказаного шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на цей час проживають із ним. Відповідачка ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримувати свої дітей. [PERSON] є працездатною особою, має можливість здійснювати трудову діяльність та отримувати регулярний дохід. Інших утриманців або фінансових зобов`язань не має , що свідчить про наявність реальної можливості виконувати обов`язок зі сплати аліментів на утримання своїх неповнолітніх дітей. Посилаючись на положення статей 180-183 Сімейного кодексу України, просить стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Ухвалою судді від 09.04.2025 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 17, 18). У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив, що з відповідачкою спільне проживання припинено з початку поточного року. У провадженні суду перебуває справа за його позовом про розірвання шлюбу. На цей час позивач проживає разом із дітьми за адресою: [ADDRESS] . Він утримує дітей самостійно, забезпечує їх матеріальні потреби, здійснює догляд та виховання. Позивач працює та отримує стабільний дохід. Відповідачка проживає окремо, не працює, (і раніше не працювала), перебуває у складному матеріальному становищі. За словами позивача, діти не бажають спілкуватися з матір`ю. Позов про визначення місця проживання дітей до суду позивачем наразі не подано. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Гончарук Р. О. заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що позов є передчасним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо фактичного місця проживання дітей. Єдиною поданою інформацією є зазначення адреси: [ADDRESS] , за якою проживає батько з дітьми. Однак, з матеріалів справи вбачається, що мати та діти зареєстровані за іншою адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з позовом про визначення місця проживання дітей до суду не звертався. Пояснення неповнолітнього сина, на думку представника відповідачки, не можуть вважатися достовірними, оскільки дитина перебуває під психологічним впливом батька. Також представник зазначав, що зі слів відповідачки, сторони фактично не проживають разом близько трьох місяців. Наразі триває розгляд справи про розірвання шлюбу. Оскільки позивачці необхідно пройти курс лікування, вона тимчасово не має фінансової можливості утримувати дітей. Проте має намір звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, оскільки, зокрема, донька висловила бажання проживати з матір`ю. Представник відповідачки вважає, що позовна заява є необґрунтованою, базується на припущеннях та не містить належних доказів, які підтверджують викладені в ній обставини. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] повідомив, що проживає разом з батьком та сестрою. Батько забезпечує їх матеріально, повністю опікується ними, здійснює їхнє повсякденне утримання, виховання та догляд. Матір бачив давно, спілкуватися з нею не бажає. Вважає, що мати має сплачувати аліменти на їх утримання. Заслухавши пояснення учасників справи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конcтитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.06.2009 (а. с. 6). Згідно з копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 15.07.2014 та серії [NUMBER] від 14.01.2010 (а. с. 10, 12) позивачка та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 03.04.2025 № 2025/004403849, та від 21.01.2025 №№ 2025/000816466, 2025/000816415 та відповіді від 09.04.2025 № [NUMBER] з Єдиного державного демографічного реєстру - позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] та їхні діти: [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а. с. 5, 11, 13, 16) Відповідно до частин 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частинами 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до роз`яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з вимогами частин 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частин 2, 3 ст. 160, ч. 1 ст.161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20, відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Отже за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені у частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у ній доказів свідчить про те, що діти сторін - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за місцем реєстрації своїх батьків ( [ADDRESS] ) (а. с. 5, 11, 13, 16). Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею когось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Однак, позивач [PERSON] не надав суду доказів про те, що його діти - [PERSON] та [PERSON] , фактично на законних підставах проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Також не надав доказів, що він працює, має постійний дохід, спроможній самостійно забезпечувати та утримувати своїх дітей. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Також, відповідно до статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Однак, суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню позову. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Такий правовий висновок викладений у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 309/1760/16-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували фактичне постійне проживання неповнолітніх дітей разом з ним, їхнє повне матеріальне забезпечення, щоденне утримання, виховання та догляд з його боку. Надані пояснення позивача є загальними та не підтвердженні жодними офіційними документами, показами свідків чи іншими допустимими доказами відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Outcome: dismissed