Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. В обґрунтування позову зазначила, що 13.11.2015 громадянка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , на підставі заповіту після померлої бабусі [PERSON] та стала її власником. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.05.2019, позов [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті рідної сетери [PERSON] , померлої [INFO] задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.11.2015 Першою київською державною нотаріальною конторою на ім?я [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019, вказане рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.05.2019 залишено без змін, після чого [PERSON] звернулась до реєстраційної служби та зареєстрували право власності на дану квартиру на свою ім?я. Постановою Верховного Суду від 02.06.2021, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.05.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 14.11.2019 скасовано. Після повернення Верховним Судом справи на новий розгляд, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2022 позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.11.2015 Першою київською державною нотаріальною конторою на ім?я [PERSON] задоволення іншої частини позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру судом відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 08.02.2023, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2022 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.11.2015 Першою київською державною нотаріальною конторою на ім?я [PERSON] скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишене без змін. Станом на теперішній час власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] право власності якої поновлено і зареєстровано. Відповідач відмовляється добровільно звільняти зазначену квартиру. Враховуючи викладене, позивач просить усунути перешкоди в користування належної [PERSON] шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.05.2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. В судове засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності сторони. Суд, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку про задоволення позову. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 13.11.2015 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрованого у реєстрі за № 7-1033, про те, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1935 року народження, яка померла [INFO] є громадянка Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] , [INFO] . Спадщину, на яку видано це свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлій. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав № 326039968 від 16.03.2023 право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] . Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 позов [PERSON] до Київської міської державної адміністрації, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про надання додаткового строку на прийняття спадщини - задоволено. Визначено [PERSON] , [INFO] , додатковий тримісячний строк для прийняття спадщини за заповітом, яка залишилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2017 апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 205755224 від 31.03.2020 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Підстава виникнення права власності: рішення суду, провадження № 2/752/628/19, серія та номер: 752/12045/17, виданий 28.05.2019, видавник: Голосіївський районний суд м. Києва. Постановою Верховного Суду від 23.01.2019 касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2017 залишено без змін. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав № 324199362 від 27.02.2023 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Підстава: постанова суду, серія та номер: справа № 752/12045/17-ц (провадження № 61-22599св19), виданий 02.06.2021, видавник: Верховний Суд. 03.08.2022 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] , Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності в порядку спадкування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину - задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.11.2015 Першою Київською Нотаріальною конторою на ім?я [PERSON] задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 08.02.2023 апеляційну скаргу [PERSON] в особі представника адвоката Кругленко Миколи Сергійовича - задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2022 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 13.11.2015 Першою Київською державною нотаріальною конторою на ім?я [PERSON] та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 27.09.2023 касаційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 08.02.2023 скасовано, справу в частині вирішення вимоги про визнання права власності в порядку спадкування передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 21.11.2023 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] , який діє від імені та в інтересах [PERSON] - задоволено. Скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2022 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності в порядку спадкування та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50,45 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Згідно Витягу з державного реєстру речових прав № 360218987 від 27.12.2023 право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] . Підстава: постава суду, серія та номер: 752/12045/17, провадження 22-ц/824/17401/2023, виданий 21.11.2023, видавник: Київський апеляційний суд. Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 у задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Кругленка Миколи Сергійовича, про залишення касаційної скарги без розгляду - відмовлено. Касаційну скаргу представник [PERSON] - адвоката Мещанікова Анатолія Михайловича - залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 21.11.2023 - залишено без змін. Крім того, в матеріалах справи наявна Постанова Київського апеляційного суду від 08.07.2024, якою апеляційну скаргу адвоката Кругленка М.С., який діє в інтересах [PERSON] - задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.02.2024 скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до Київської міської ради, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.01.2025 відмовлено в задоволенні заяви адвоката Мещанікова Анатолія Михайловича, який діє від імені та в інтересах [PERSON] , про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 21.11.2023 в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності в порядку спадкування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач стверджує, що оскільки 10.03.2023 згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно: квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності. Відповідач добровільно не звільняє вказану квартиру. Представником позивача подана до Голосіївського управління поліції заява про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про що свідчить реєстрація вказаної заяви в ЄО Голосіївського УП ГУНП в м. Києві за № 14367. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено. що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] власником вказаної квартири згідно вищезазначених рішень судів є [PERSON] . Суду надані докази, передбачені ст. 76 ЦПК України, тому є наявність підстав, для примусового виселення відповідача, передбачених ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, а також діючий матеріальний закон, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, - не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: dismissed