Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

20 березня 2025 року позивач надіслала в суд позов до Локачинської селищної ради Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . За життя спадкодавиця склала на її ім`я заповіт, у якому заповіла усе своє майно з чого б воно не складалось. Також спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є брат позивача [PERSON] , який із спадкодавцем за однією адресою не проживав та подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини. 08 листопада 2016 року на підставі заяви позивача про прийняття спадщини в Локачинській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу № 169/2016 до майна померлої [PERSON] . Виготовивши технічний паспорт на будинок, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельні ділянки та вищевказаний житловий будинок, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину саме на житловий будинок було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що є предметом даного позову. Просить визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а також судові витрати залишити за нею. Ухвалою судді від 03 квітня 2025 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 30 квітня 2025 року. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 30 квітня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 29 травня 2025 року. Позивач у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку повідомлення у дотаток «Viber» на номер телефону, зазначений у поданій позивачем заявці (а.с. 71, 91). До позовної заяви нею долучено клопотання про розгляд справи за її відсутності, у якій позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 72). Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилася також, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 92 на звороті). 29 травня 2025 року від неї надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача, просить винести рішення по справі на розсуд суду за наявними у справі матеріалами (а.с. 95-97). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (а.с. 94). Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, заяв від нього не надійшло. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 169/2016 до майна померлої [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Старий Загорів, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 20 липня 2015 року виконавчим комітетом Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області (а.с. 9, 22 на звороті). Після її смерті відкрилася спадщина. Із довідки Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області №696 від 07 вересня 2016 року вбачається, що в Старий Загорів Локачинського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало померлій [PERSON] , [INFO] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] і померла [INFO] . Спадкове майно складається з земельного паю. У володіння спадковим майном впродовж шести місяців після її смерті втупила [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована з померлою за однією адресою. Інші спадкоємці після її смерті: син [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] . Заповіт від імені померлої посвідчувався [INFO] (а.с. 23). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. Як вбачається із спадкової справи № 169/2016, 27 грудня 2005 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області Баран В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 82, у якому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, все те, що буде їй належати на день смерті і на яке матиме право заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с. 23 на звороті). Також чинність даного заповіту підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 45012472 від 08.09.2016 року (а.с. 31 на звороті). [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 жовтня 1970 року та копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22 липня 1990 року, згідно якого прізвище позивача після укладення шлюбу змінилося із « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 28, 28 на звороті). Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно частин 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 08 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, на підставі якої нотаріус завів спадкову справу № 169/2016 до майна померлої [PERSON] (а.с. 19 на звороті). Також, 08 вересня 2016 року син спадкодавиці [PERSON] звернувся до Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с. 20). Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22.07.1990 та Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] чоловік [PERSON] [PERSON] помер [INFO] . (а.с. 7,8) Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, позивач прийняла спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавиці проживала та була зареєстрована з нею за однією адресою. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину або претендували на неї, судом не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 169/2016 до майна померлої [PERSON] їх теж не вбачається. 08 вересня 2016 року позивач отримала Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на земельні ділянки площею 1,936 га та 0,4461 га, які розташовані на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області (а.с. 34 на звороті, 35). 03 березня 2025 року позивач [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав за заповітом після смерті матері [PERSON] , зокрема, щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. (а.с. 38). Однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що винесено постанову вих. №102/02-31 від 13.03.2025 року (а.с. 18, 69 на звороті-70). Крім того, 03 березня 2025 року позивач отримала Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 1/4 часток земельних ділянок площею 0,1918 га, 0,25 га, 0,4225 га, які розташовані в с. Старий Загорів, Володимирського (колишнього Локачинського) району Волинської області та належали померлій на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 65, 66 на звороті, 68). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок позбавлена права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернулася до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Із копії технічного паспорта від 28 червня 2024 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що рік спорудження (реконструкції) житлового будинку 1986 (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 13-16). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 2 за 2016-2023 року виданої Старозагорівським старостинським округом Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області від 19 червня 2024 року № 467, по особовому рахунку № [NUMBER] будинок з надвірними спорудами належав померлій [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , рік побудови будівлі 1986 рік (а.с. 10). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 415949895 від 03.03.2025 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с. 61 на звороті). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач як спадкоємиця за заповітом майна померлої [PERSON] , підставно просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавиці не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що на момент відкриття спадщини вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами належав спадкодавиці [PERSON] , інші спадкоємці, окрім позивача, які прийняли спадщину та претендують на даний житловий будинок відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити, визнавши за позивачем, як спадкоємицею за заповітом, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Клопотання позивача, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за нею, підлягає до задоволення.

Outcome: approved