Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою відповідно до якої просить визнати недійсним Договір дарування квартири від 02.09.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Наталєю Анатоліївною за реєстровим № 4737 та скасувати його державну реєстрацію; поновити право власності [PERSON] шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру. В обґрунтування позовної заяви вказано, що 02.09.2023 року між позивачем та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір дарування квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та був зареєстрований в реєстрі речових правна на нерухоме майно. Відповідно до умов договору вона подарувала відповідачам вищевказану квартиру. При укладанні договору позивач висловила обов`язкову умову про те, що бажає дожити свій вік у спірній квартирі та користуватися нею, що повинно бути вказано у договорі. Відповідачі пояснювали позивачу, що оскільки в договорі буде вказано те, що вона має право користуватися спірною квартирою та буде там мешкати, це і є умовою її догляду, а інший договір не існує. Позивач людина похилого віку, їй 80 років, і вона вважала, що її онуки не введуть її в оману і вона їм довіряла. Відповідачі повідомили позивача, що для того щоб вони її доглядали необхідно у нотаріуса підписати документи якими вона передасть їм свою квартиру і озвучили їй це як договір дарування. Позивач не знала на той час, що існує окремий договір який має назву договір пожиттєвого утримання, яким і передбачалися всі оговорені [PERSON] з відповідачами умови передачі їм її квартири і отримання в замін послуг пожиттєвого утримання. Після підписання договору відповідачі запевнили позивача, що вони будуть виконувати всі умови що оговорювалися, а саме: що вони будуть доглядати позивача, надавати всіляку допомогу, в тому числі і матеріальну, забезпечувати її ліками та допомагати по домашньому господарству, та надавати додатковий догляд у разі її хвороб, виконувати обов`язки по догляду та піклуванню за нею, будуть надавати постійну підтримку по господарству, всіляко допомагати, утримувати її пожиттєво. Позивач не заперечувала і вважала що таким чином її права будуть захищені. Піддавшись на умовляння і обіцянки відповідачів та під впливом помилки, що має істотне значення, позивач передала відповідачам у власність квартиру розташовану за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування, бо про існування договору довічного утримання позивачу тоді було не відомо. Через деякий час, відповідач 2 самоусунувся від надання допомоги, навіть перестав телефонувати, а відповідач 1 певний час надавала допомогу однак вона була незначною (по господарству). У серпні 2024 відповідач 1 вмовила позивача на деякий час переїхати за адресою її реєстрації у зв`язку з неможливістю належним чином надавати допомогу через брак часу, однак згодом позивач вже неодноразово просила [PERSON] допомогти повернутися до спірної квартири де вона зареєстрована, однак вона повідомила, що не може більше позивача доглядати, в неї не вистачає часу, наразі вона збирає документи для перевезення її до будинку пристарілих, що і було зроблено нею в подальшому. Позивач була обурена поведінкою відповідачів та звернутися за юридичною допомогою. Адвокатом були досліджені наявні у позивача документи та роз`яснено, що позивач з відповідачами уклала договір дарування за яким не передбачені умови її догляду, для цього необхідно було укласти договір довічного утримання. Позивач вказала, що укладений договір дарування не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, для неї умови для переоформлення квартири - єдиного житла, що вона має на двох онуків - відповідачів , є її догляд, користування та проживання у її квартирі до закінчення її віку і вона ні в якому б разі не укладала договір дарування на відповідачів залишившись без єдиного житла що має, тобто вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки її було введено в оману. Представник позивача в судовому засіданні підтримала подану позовну заяву, не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. 02.09.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір дарування квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. зареєстрований у реєстрі за № 4737. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту та його оголошення нотаріусом оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивачка вказувала, що у зв`язку з віком та за станом здоров`я потребувала й потребує постійного стороннього догляду, а у зв`язку зі смертю чоловіка та синів залишилася одна, тому її онуки запропонували їй довічно доглядати в обмін на квартиру. Обов`язковою умову договору згідно п.5 Договору вказано, що на момент укладання та підписання договору місце проживання дарувальника зареєстроване в спірній квартирі, а обдаровані гарантують, що після укладання та підписання даного договору, право користування даною квартирою та реєстрація місця проживання залишається без змін за Дарувальником . Таким чином саме, акцентування уваги в договорі на постійне пожиттєве проживання позивача в подарованій кватирі додатково свідчить про суть договору щодо пожиттєвого утримання. Однак позивача з квартири було перевезено до іншої квартири, а згодом перевезено до Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Чернеччинської сільської ради, Самарівського району, Дніпропетровської області. Позивачка вважала, що укладаючи оспорюваний договір дарування, помилилась щодо правової природи правочину, і думала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачі будуть здійснювати догляд, не відрізняла укладення договору дарування квартири з договором довічного утримання, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Допитана у якості свідка під час розгляду справи [PERSON] вказала, що неодноразово спілкувалася з [PERSON] , яка їй розповідала про необхідність отримання постійної допомоги, скаржилася що її перевезли з її квартири. Зазначила, що спілкувалася з [PERSON] , яка розповідала про домовленість між нею, [PERSON] та [PERSON] про укладання договору за отримання постійної допомоги останній. Допитана у якості свідка під час розгляду справи [PERSON] вказала, що дійсно між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відбулася домовленість про укладання договору на обмін отримання постійної допомоги [PERSON] . [PERSON] після укладання договору домовленості не виконує, а її донька [PERSON] намагалася постійно доглядати бабусю сама, однак їздити до бабусі було важко, через це вона перевезла бабусю до себе. Однак вона не має можливості і часу постійно дбати про [PERSON] , оскільки вона постійно працює, у зв`язку з чим і зібрала документи та перевезла [PERSON] до будинку пристарілих. Донька її не відвідує, оскільки їй соромно. Як видно із оспорюваного договору, на момент його укладення [PERSON] було майже 80 років. Чоловік та два сини позивачки вже померли і вона залишилася у квартирі мешкати зовсім одна. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. В разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст.ст. 203 і 717ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування від 02.09.2023 року та передачу у власність відповідачам квартири, яка є її єдиним житлом, що свідчить про те, що позивачка не мала наміру дарувати дану квартиру, і що вона, будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідачів лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилилася щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачами. А тому суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за договором довічного утримання. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідач позов визнала, суд приходить до висновку, спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивачки було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність відповідачів. Також, право власності позивача на спірне майно підлягає відновленню. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів солідарно на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного та

Outcome: approved