Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

В провадженні Новобузького районного суду Миколаївської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «ЛЮКС-ОЙЛ», про припинення договору оренди землі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.12.2020 року № 843, позивачка набула у власність земельну ділянку площею 5.0243 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровим № 4824585000:01:000:0079, яка розташована на території Софіївської сільської ради Миколаївської області. Дану земельну ділянку вона отримала після смерті свого батька [PERSON] , якому вона належала на підставі державного акту серії ЯЖ № 866391, виданого 18 червня 2009 року. Вказана земельна ділянка перебуває у оренді в ПП «Люкс-Ойл», який вилучив у попереднього власника державний акт на дану земельну ділянку і сам договір оренди. Відповідач ПП «Люкс-Ойл» орендну плат позивачці, як новому орендодавцю, не виплачує, порушуючи таким чином її законні сподівання на отримання матеріальної винагороди за використання відповідачем орендованої земельної ділянки, що в свою чергу має виключно негативний характер на матеріальний стан та перешкоджає реалізації позивачкою права власності. Тому позивачка змушена звернутися до суду із позовом про припинення договору оренди земельної ділянки укладеного між покійним батьком [PERSON] та ПП «Люкс-Ойл», стягнення заборгованості по орендній платі від дати смерті батька [INFO] . Крім того просить витребувати у відповідача копію оскаржуваного договору. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 27.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.05.2024 року задоволено самовідвід та відведено \~суддю Васильченко-Дригу Наталю Олександрівну від розгляду цивільної справи №481/374/24, провадження №2/481/165/2024 за позовом [PERSON] , справу передано до канцелярії для визначення іншого складу суду. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23.05.2024 року визначений новий головуючий суддя Уманська О.В. Ухвалою судді Уманської О.В. від 28.05.2024 року дана справа прийнята до свого провадження, справу призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. 25.04.2024 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог та заміну неналежного відповідача. Ухвалою суду від 26.06.2024 року у даній справі замінено неналежного відповідача Приватне підприємство «ЛЮКС-ОЙЛ» на належного відповідача Фізичну особу підприємця [PERSON] . 15.07.2024 року та 25.09.2024 року позивачем [PERSON] подано позовну заяву в новій редакції. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка намагалась укласти мирову угоду із керівником ПП «Люкс-Ойл» [PERSON] , оскільки він є родичем позивачки, однак під час укладення угоди дізналась, що земельна ділянка перебуває в оренді саме ФОП [PERSON] , який повідомив, що покійний [PERSON] продав [PERSON] вказану земельну ділянку однак пізніше склав заповіт на ім`я позивачки. Мирова угода укладена так і не була, тому позивачка змінила відповідача по справі на ФОП [PERSON] . При цьому збільшила позовні вимоги, і просить стягнути із відповідача орендну плату від дати укладення спірного договору оренди, а саме з червня 2009 року з урахуванням індексу інфляції у загальній сумі 79792 грн 71 коп. Крім того просила розірвати договір оренди земельної ділянки укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] . Пізніше, 25.09.2024 року позивачем подано заву про збільшення позовних вимог, у якій [PERSON] просить витребувати від ФОП [PERSON] договори оренди землі від 17.07.2009 року та від 05.12.2011 року, та стягнути із відповідача на її користь орендну плату в сумі 77595 грн за договором від 05.12.2011 року. 28.08.2024 року від ФОП [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач пояснив, що у 2009 році між ФОП [PERSON] та [PERSON] була досягнута домовленість про передачу відповідачу в оренду земельної ділянки, що належала орендодавцю. За умовами цієї домовленості строк оренди мав складати 49 років, а орендна плата мала бути виплачена орендодавцю одночасно за всі роки оренди наперед. На підтвердження цих намірів орендодавець 17 липня 2009р. склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Самойленком С.М. та заповів цю земельну ділянку [PERSON] . Накопичивши необхідну суму грошей, для виплати орендної плати за 49 років, Відповідач 05 грудня 2011року уклав з орендодавцем договір оренди земельної ділянки площею 5,02га. на 49 років. При цьому відповідач сплатив орендодавцю орендну плату за всі роки оренди наперед в сумі 83636грн.. Договір був належним чином, відповідно до діючого на той час законодавства, зареєстрований у відділі Держкомзему Новобузького р-ну 14.02.2012р. за №482450004000752. При цьому, відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки, земельна ділянка була передана в необробленому та непридатному для цільового використання стані. Відповідач був вимушений докласти значних зусиль та витратити чимало коштів на приведення цієї земельної ділянки у придатний для використання стан. Нажаль документ (розписка), що підтверджує попередню оплату орендної плати за всі роки оренди був втрачений (можливо знищений зі спливом строку зберігання), оскільки пройшло дуже багато часу. Однак, вказані обставини підтверджуються тим, що колишній власник заповів цю земельну ділянку Відповідачу та за період користування земельною ділянкою протягом 13 років (з 2011р.) жодних претензій від власника земельної ділянки [PERSON] не заявлялось, в тому числі і щодо сплати орендної плати, або її перерахунку. Окрім того, кошти за весь термін оренди безпосередньо передавались [PERSON] . [PERSON] , яка на той час допомагала відповідачу виконуючи роботу бухгалтера та при цьому був присутній громадянин [PERSON] , який теж отримував орендну плату. В квітні 2024р. відповідачу стало відомо про подання позовної заяви позивачем з вимогою про розірвання договору оренди. Як з`ясувалось, орендодавець перед смертю склав ще один заповіт, яким заповідав все своє майно позивачу. Про існування іншого заповіту орендодавця, де спадкоємцем всього майна зазначена [PERSON] відповідачу відомо не було . В цьому ж місяці, на прохання позивача, відповідач зустрівся з позивачем та її адвокатом з метою врегулювання спору та підписання мирової угоди. Враховуючи те, що документи, які підтверджували отримання колишнім власником орендної плати за 49 років були втрачені, відповідач погодився в подальшому виплачувати позивачу орендну плату відповідно до умов договору. Була досягнута усна домовленість про те, що відповідач виплатить позивачу орендну плату за 2020 2023 роки і спір буде вважатись врегульованим. Адвокат позивача, після досягнення домовленості, надав відповідачу роздруковану мирову угоду та запевнив, що в ній зафіксовано все те, про що домовились. Відповідач довіряючи адвокату та позивачу підписав цю угоду не читаючи тексту. Виконуючи досягнуті домовленості, відповідач здійснив розрахунок орендної плати з індексацією та платіжною інструкцією №263 від 22.04.2024р. перерахував позивачу орендну плату за 2020-2023 роки в сумі 18762,03грн. (сума з включаючи індексацію орендної плати). Після отримання коштів, позивач по телефону стала вимагати від відповідача ще сплатити їй витрати на послуги адвоката в сумі 15000грн. та судовий збір в сумі 1211грн.. Зважаючи на те, що такої домовленості між відповідачем та позивачем не було, відповідач відмовився сплачувати ці кошти, на що позивач відповіла: «тоді будемо судитись». Після заміни Ухвалою суду неналежного відповідача (ПП «Люкс-Ойл) на належного (ФОП [PERSON] ) до суду надійшла позовна заява від позивача в новій редакції з наступними вимогами: розірвати договір оренди та стягнути на користь позивача орендну плату в сумі 79792,71грн.. Вважає позов необґрунтованим, таким що містить хибні розрахунки та без наявності підстав, встановлених Законом для розірвання договору судом. З набуттям права власності на земельну ділянку позивач протягом місяця мала повідомити про це відповідача та вказати свої платіжні реквізити за якими позивач може отримувати, а відповідач відповідно сплачувати, орендну плату. Невиконання цього обов`язку, встановленого законом, має наслідком необізнаність орендаря про зміну власника (орендодавця) та відсутність можливості сплачувати орендну плату новому власнику. Ці, обов`язкові відповідно до закону дії, позивач не здійснив і жодних повідомлень про зміну власника земельної ділянки відповідач від позивача не отримував. Щодо розрахунку заборгованості по орендній платі відповідач зазначив, то позивач застосовує для розрахунку, не грошову оцінку спірної земельної ділянки, а проіндексовані середні показники по Миколаївській області. Такі розрахунки, у випадку коли нормативна грошова оцінка конкретної земельної ділянки вже була проведена, не відповідає діючому законодавству, оскільки відповідно до Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка конкретних земельних ділянок може суттєво відрізнятись одна від одної та залежить від багатьох факторів, які мають враховувати при її проведені суб`єкти оціночної діяльності які мають кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Крім того, за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт (ст.20 Закону). Ця технічна документація є індивідуальною для кожної земельної ділянки і визначена в ній вартість земельної ділянки не може ототожнюватись з середніми показниками нормативної грошової оцінки по області. Далі позивач шляхом вирахування 3% (п.9 Договору) з цієї вже проіндексованої та визначеної на основі середньої нібито «нормативної грошової оцінки» земельної ділянки, розраховує орендну плату, яка на його думку має складати 4285,26грн.. Потім, позивач взявши цю «розраховану» ним «орендну плату» (4285,26грн.) ще раз множить на індекс інфляції з 2009 року (1681,9 відсотків (невідомо звідки такі цифри)) та вважає, що орендна плата має складати 26597,57грн. на рік., і за три роки «борг» дорівнює 70792,71грн.. Такий «розрахунок» позивача не може братись судом до уваги, оскільки він не відповідає а ні договору, а ні діючому законодавству. Колишній власник отримав орендну плату за всі роки наперед. При попередній оплаті ніякої індексації орендної плати не може бути, оскільки вона отримана орендодавцем при укладанні договору наперед, і подальша інфляція ніяк не може на неї впливати. Саме тому, за всі 13 років користування Відповідачем земельною ділянкою від колишнього власника жодних вимог щодо перерахування орендної плати не заявлялось, як і будь-яких інших претензій. Колишній власник - [PERSON] , як і відповідач, повністю дотримались своїх домовленостей. Відповідач сплатив орендну плату наперед за всі роки, а [PERSON] передав земельну ділянку, склав заповіт на ім`я відповідача та за весь час, до кінця життя, виконував домовленості і не висував жодних претензій щодо орендної плати або щодо земельної ділянки до відповідача. Однак, його донька позивач (спадкоємиця за новим заповітом) виходячи з позову не дуже дотримується основних засад цивільних відносин. Позивач в своїх «розрахунках» намагається змінити основну умову договору (ціну) з моменту укладання договору. Це не відповідає положенням діючого законодавства. Разом з тим, добросовісно користуючись процесуальними правами, слід погодитись з тим, що ймовірно Позивач може розраховувати на індексацію орендної плати з моменту набуття статусу орендодавця як власника земельної ділянки, тобто з 2020 року по 2023 рік. Усвідомлюючи це, відповідач і сплатив позивачу орендну плату за ці роки з врахуванням її підвищення відповідно до індексу інфляції. При цьому, позивач прийняв ці кошти, чим підтвердив свою згоду на вирішення спору таким шляхом. На переконання відповідача, подальші дії позивача були зумовлені лише вимогою адвоката (представника Позивача) щодо сплати йому гонорару в розмірі 15000грн. Ухвалою суду від 12.11.2024 року підготовче судове засідання закрите та призначене до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, надав суду пояснення, аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовну. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 7.12.2020 року, № 843 після смерті батька [PERSON] набула право приватної власності на земельну ділянку площею 5,0243 га, кадастровий номер 4824585000:01:000:0079, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Софіївської сільської ради ради Баштанського ( бувшого Новобузького) району Миколаївської області. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2020 року № 248409648245 (а.с.4,5). Як встановлено із копії договору оренди землі від 05.12.2011 року за життя [PERSON] передав земельну ділянку площею 5,02 га , яка знаходиться на території Софіївської сільської ради, в оренду ПП [PERSON] . Даний договір зареєстрований у відділі Держкомзему в Новобузькому районі, про що в реєстрі земель вчинено запис від 14.02.2012 року за № 482450004000752 ( а.с.47-48) З часу відкриття спадщини на зазначену земельну ділянку позивач [PERSON] набула статусу орендодавця за договором оренди землі, укладеним її попереднім власником, тобто набула усіх прав та обов`язків за договором оренди, в тому числі й право на отримання орендної плати. Згідно з пунктом 39 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с.79 т.1). Разом з тим, доказів повідомлення орендодавцем орендаря про перехід права власності на земельну ділянку та перехід прав і обов`язків за чинним договором оренди щодо даної земельної ділянки із зазначенням: кадастрового номера, місця розташування та площі земельної ділянки; прізвища, ім`я, по батькові нового власника; місця проживання нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів, матеріали справи не містять, позивачем не надано. Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі». Згідно з частиною першою статті 6, статті 35 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Частина 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначає, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відповідно до частин першої, третьої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Частиною 3 статті 1223 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкодавцю від дня відкриття спадщини. Тобто датою оформлення спадщини, а саме отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не може обмежуватись можливість реалізації належних спадкоємцю прав власника від дня відкриття спадщини. На виконання положень статті 148-1 ЗК України, спадкоємець (новий орендодавець) повинен повідомити орендаря про прийняття ним спадщини та про перехід до нього прав та обов`язків за договором оренди. Отже, законом встановлено обов`язок особи у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору. Дотримання вищевказаних дій для власника, до якого перейшло право власності на земельну ділянку, є важливим етапом, спрямованим для налагодження виплати орендної плати за укладеним до переходу права власності договором. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 146/350/20, від 28 квітня 2021 року у справі № 341/245/19. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто неналежне виконання умов договору як і невиконання, також є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18). Отже, за загальним правилом у разі наявності вини орендаря у систематичній несплаті орендної плати (два та більше випадки) орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди землі. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Відповідно до наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати подати докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Пунктом 9.1 спірного договору оренди визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 1706,84 грн за рік, що становить 3,1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Отже сторонами в договорі визначено способи сплати орендної плати. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що в їх присутності [PERSON] отримав від ПП [PERSON] у 2011 році орендну плату наперед за усі 49 років. Свідок [PERSON] пояснила, що вона була бухгалтером у відповідача і допомагала із видачею у грудні місяці орендної плати. В один день отримували [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і покійний [PERSON] свідок пояснила, що [PERSON] проживав поруч із підприємством разом із своїм братом, і обоє на той час хворіли і мали потребу в коштах. Тому [PERSON] попросив виплатити йому усю суму орендної плати наперед, щоб встигнути покористуватися ними, та підлікуватися. Про отримання орендної плати орендарі ставили підписи у відомостях та виписувались видаткові накладні. Однак на даний час за 2011 рік вони вже знищені. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він отримував у ФОП [PERSON] орендну плату за свого батька. І у 2011 році він отримував разом із [PERSON] , який був у черзі попереду, тому свідок бачив, що [PERSON] отримав більше 80 тис. гривень, що на той час було дуже великою сумою. [PERSON] пояснив, що кошти потрібні на лікування. Крім того, судом встановлено, що 17.07.2009 року [PERSON] було складено заповіт, зареєстрований за № 774, яким спадкодавець на випадок своєї смерті належну йому земельну ділянку площею 5,02 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Софіївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, належну йому на підставі державного акту на право власності на землю ЯЖ № 866391, виданого 18.06.2009 року, заповів [PERSON] . Однак даний заповіт реалізований не був.( а.с.99) Що слугує підтвердження того, що між [PERSON] та [PERSON] були домовленості щодо земельної ділянки не обумовлені договором оренди, ще задовго до його укладення. Крім того позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження того, що орендна плата попередньому орендодавцю виплачена не була, так само як і не надано пояснень, чому ж саме, у разі наявності заборгованості по орендній платі, [PERSON] жодного разу з 2011 року не звертався із вимогою про розірвання договору оренди, стягнення орендної плати, тощо. Крім того, суду надано платіжну інструкцію № 263 від 22.04.2024 року про перерахунок [PERSON] орендної плати за 2020 2023 роки в сумі 18762,03 коп. ( а.с.100). Із таблиці нарахування орендної плати за 2020-2023 роки судом встановлено, що така нараховувалась із врахуванням індексації ( а.с.101). Отримання даної суми позивачем [PERSON] в судовому засіданні не оспорювалось. У даній справі, позивачем [PERSON] не доведено виконання нею вимог ч.3\~ст.148-1 ЗК України\~та направлення орендарю інформації про нового власника орендованої земельної ділянки, зокрема: місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо\~законом\~або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). За таких обставин вина відповідача ФОП [PERSON] у простроченні зобов`язання є недоведеною. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Останнім є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Статтею 78\~ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за\~законом\~мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.80\~ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3\~ст.89 ЦПК України). Відповідно до ч.1\~ст.8\~Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в\~Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із\~законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1.\~Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6\~ст.3 ЦК України). Тлумачення як\~ст.3 ЦК України\~загалом, так і п.6\~ст.3\~ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Схожий по суті висновок зроблений в п.8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (п.6\~ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». З урахуванням встановленого, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не надано беззаперечних доказів систематичного (два і більше разів) невиконання умов договору оренди землі щодо сплати орендної плати, так само як і не надано доказів виконання нею самою вимог ч.3\~ст.148-1 ЗК України\~, відтак позовні вимоги про розірвання договору оренди землі є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.\~\~ Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.\~\~

Outcome: dismissed