Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на належну [PERSON] 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] , а також виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на належну [PERSON] 1/2 частину транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2004 року випуску. В обгрунтування позову посилається на те, що шлюб між стороанми був укладений 12.09.2003, а розірваний рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.08.2019, за час подружнього життя сторони за рахунок спільних заробітків та заощаджень придбали 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , оформлену на [PERSON] , а також транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2004 року випуску, оформлений на [PERSON] . Домовитися про поділ спільного майна у позасудовому порядку сторони не змогли, крім того, позивачці відомо, що транспортний засіб було продано колишнім чоловіком. Посилаючись на положення ст. ст. 60, 61, 63 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України просить задовольнити позовні вимоги та здійснити поділ майна пожружжя, виділивши позивачці та визнавши за нею право власності на належну [PERSON] 1/4 частку житлового будинку, а також виділити відповідачу та визнати за ним право власності на належну позивавці 1/2 частину транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2004 р.в. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вимоги позивачки не визнає повністю, з тих підстав, що матеріали пзову не містять обгрунтованого підтвердження ціни позову, зокрема вартість 1/2 частки житлового будинку, придбаного подружжям за спільні кошти, визначена приблизно на підставі письмової консультації ТОВ "Сервіспромексперт", не надано належних доказів вартості транспортного засобу Volkswagen Transporter, документів в підтвердження придбання під час шлюбу та відчуження зазначеного транспортного засобу. При цьому навіть за заявленою позивачкою вартістю 1/4 частки житлового будинку та 1/2 часину транспортного засобу вбачається, що вартість зазначеного майна не є рівнозначною, а отже позов є необгрунтованим та не відповідає дійсності. В судовому засіданні позивачка та ї представник позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивачки ззаначив, що визначена на дату подання позову вартість нерухомого майна та транспортного засобу, які є предметом поділу, є правильною та актуальною, у той час як відповідач, не маючи доступ до спірного об`єкта нерухомого майна, не може надати обгрунтовану оцінку нерухомого майна, а вартість транспортного засобу має також визначатися на дату подання позову, а не дату відчуження зазначеного транспортного засобу. При цьому зауважує, що відчуження транспортного засобу було здійснено без відома і згоди дружини відповідача, без узгодження з нею ціни продажу, оскільки на момент відчуження сторони все ще перебували у шлюбі. Одночасно зауважив, що поддружжя на той час разом вже не проживало. Вважає, що вартість 1/4 частку житлового будинку та 1/2 частини транспортного засобу, що є спільною власністю колишнього подружжя, є рівнозначною і є підстави для поділу зазначеного майна шляхом визнання права власності за позивачкою на 1/4 частку житлового будинку та визнання права власності за відповідачем на 1/2 частину транспортного засобу. В судовому засіданні відповідач і його представник проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача вважає, що вартість майна, що є предметом поділу, не є рівноцінною, що підтверджується наданим відповідачем звітом про оцінку нерухомого майна та договором купівлі-продажу транспртного засобу, оформленим в ТСЦ МВС. Також зазначає про відсутність правових підстав для поділу спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину транспортного засобу, який був відчужений, тим більш в період шлюбу. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. 12.09.2003 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 12.09.2009. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Згідно з договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 05.10.2013, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 2347, [PERSON] придбала 1/2 частку житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , до якого примикають надвірні будівлі. За умовами п. 5 зазначеного договору частка житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель придбавається покупцем за спільні кошти у спільну власність з чоловіком - [PERSON] , за його згодою, яку викладено у заяві. 19.01.2019 в ТСЦ 3542 РСЦ МВС в Кіровоградській обл. [PERSON] , як продавець, уклав з [PERSON] , як покупцем, договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3542/2019/1277982, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2004 року випуску, свідоцтво про реєстрацію ВАС011626, номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 11.08.2009 підрозділом МВС - ТСЦ 3542, тобто в період шлюбу сторін. Сторони під час судового розгляду не заперечували, що транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2004 року випуску, перебував у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно з копією розписки від 24.01.2019 [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , у 2008 році вона давала грошові кошти в доларах на покупку машини дочці та її чоловіку [PERSON] і 24.01.2019 [PERSON] повернул її кошти в сумі 3000 доларів. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.08.2019 у справі № 398/772/19, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.\~1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.\~ч. 2,\~3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, про що наявний висновок Верховного Суду, викладений в постнові від 16.01.2023 у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22). Із системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.10.2020 у справі №\~537/78/19 (провадження № 61-17347св19) та від 30.01.2019 у справі №\~158/2229/16-ц (провадження N 61-19420св18). Отже, якщо один із подружжя відчужив майно без згоди іншого, то належним способом захисту прав особи, без згоди якої відбулось відчуження, є стягнення грошової компенсації вартості частки спірного майна. Разом з тим, у цій справі позивачка просить визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину транспортного засобу, який належав подружжю на праві спільної сумісної власності і був відчужений відповідачем без згоди позивачки. Зазначений договір купівлі-продажу транспортного засобу від 19.01.2019 не був оскаржений в судовому порядку та не визнавався судом недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним. якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним Отже, станом на дату подання позову транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2004 року випуску, був відчужений і на час судового розгляду цей транспортний засіб належить на праві власності третій особі, що виключає поділ зазначеного майна, яке не є спільною сумісною власністю сторін. З огляду на викладене, враховуючи принцип рівності часток майна подружжя, відсутні правові підстав для задоволення позовних вимог та виділення і визнання за [PERSON] права власності на належну [PERSON] 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] , а також виділення та визнання за [PERSON] права власності на належну [PERSON] 1/2 частину транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2004 року випуску.

Outcome: dismissed