Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що виконавчим комітетом Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва 29.04.1983 року їй та її родині, яка складається з 3 (трьох) людей, було видано Ордер №23078 серії Б на право зайняття 2 (двох) кімнат загальною площею 30,79 кв.м., в окремій квартирі [ADDRESS] . Згідно вказаного ордеру, сім`я складається з матері [PERSON] , доньки [PERSON] та сина [PERSON] . З 18.03.2003 року в квартирі було також зареєстровано [PERSON] , а з [INFO] - відповідача [PERSON] . Квартира на даний час не приватизована. Разом з тим, [INFO] її донька [PERSON] та онук [PERSON] виїхали до Сполучених Штатів Америки, де постійно проживають. З часу виїзду з квартири у 2004 році, відповідачі фактично втратили інтерес до проживання у квартирі, не брали участі в її утриманні, не піклувались про її стан, не оплачували комунальні послуги, послуги за утримання будинку та прибудинкової території. Натомість, факт реєстрації відповідачів у квартирі, перешкоджає їй скористатись правом на приватизацію квартири. Крім того, вона змушена сплачувати комунальні послуги з розрахунку на кількість зареєстрованих у квартирі осіб, що створює для неї додаткові фінансові витрати. З огляду на викладене, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03.12.2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а.с. 33). Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду клопотання в якому вона просить суд проводити судовий розгляд без її участі, просить задовольнити позовні вимоги, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідачі, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, викликались до суду судовою повісткою за адресою реєстрації, однак конверти повернулись до суду без вручення адресатам з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідачі повідомлялись про дату, час і місце судового розгляду, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Разом з тим, 08.04.2025 року від відповідачки [PERSON] надійшло клопотання, в якому вона просить суд розглядати справу без її участі, визнає позов, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 60-61). 08.04.2025 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання, в якому він просить суд розглядати справу без його участі, визнає позов, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 62-63). У відповідності до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] та члени її родини, донька [PERSON] та син [PERSON] володіють та користуються 2 (двох) кімнатами загальною площею 30,79 кв.м., в окремій квартирі [ADDRESS] , що підтверджується Ордером на житлове приміщення №23078 серії Б, який виданий 29.04.1983 року виконавчим комітетом Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва, на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва за №180 від 11.04.1983 року (а.с. 5-6). Станом на 04.10.2023 року, у вищевказаній квартирі зареєстровані позивачка [PERSON] з 23.11.1983 року, відповідачі [PERSON] з 23.11.1983 року, [PERSON] з 02.12.2003 року, а також інші члени родини - [PERSON] 18.03.2003 року та [PERSON] з 02.06.1992 року (а.с. 7). Згідно наданої копії закордонного паспорту, відповідачка [PERSON] отримала візу емігранта 07.09.2004 року і виїхала на постійне проживання до США (а.с. 16). У 2019 році відповідачка [PERSON] отримала громадянство Сполучених Штатів Америки, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 19). Згідно наданої копії закордонного паспорту, відповідач [PERSON] отримала візу емігранта 07.09.2004 року і виїхав з матір`ю [PERSON] на постійне проживання до США (а.с. 17). У 2019 році відповідач [PERSON] отримав громадянство Сполучених Штатів Америки, що підтверджується копією його паспорту (а.с. 20). Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 24.07.2024 року, мешканці будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , склали цей акт про те, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживають, починаючи з 2004 року по теперішній час (а.с. 23). Позивачка [PERSON] , звертаючись до суду, посилається на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з тривалою відсутністю за адресою реєстрації, а саме понад 20 (двадцять) років, втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідачів на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивачки, свідчить про перешкоди у користуванні власністю, а також створює перешкоди для приватизації вказаної квартири та є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ч. 1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі по справі понад 20 (двадцять) років не проживають у спірній квартирі, про що свідчать відповідні докази (а.с. 19, 20, 23). У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71,72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права володіння та користування квартирою. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1 211,20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved