Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогула та просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 07.10.2024 № 195 щодо звільнення з 07 жовтня 2024 року працівника Збройних Сил України [PERSON] із займаної посади техніка-технолога 1-ї категорії проектно-технологічного відділу; зобов`язати Військову частину [NUMBER] поновити [PERSON] на посаді рівнозначній посаді, з якої її було звільнено; зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, [PERSON] , працювала у Військовій частині [NUMBER] з 10.01.2017 на посаді техніка-технолога проектно-технологічного відділу, з 01.10.2020 - на посаді техніка-технолога 1 категорії проектно-технологічного відділу. Позивач є ветераном війни - інвалідом війни 3 групи з 18.07.2017 довічно та має право на пільги встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується посвідченням інваліда війни серія [NUMBER] . 05.08.2024 заступник командира Військової частини [NUMBER] запропонував позивачу ознайомитися з попередженням про майбутнє звільнення її із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників та підписати його. Позивач відмовилася підписувати зазначене попередження. 06.082024 позивачу повторно запропоновано підписати попередження про майбутнє звільнення із займаної посади з 07.10.2024 згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, від чого позивачка відмовилась. Військовою частиною [NUMBER] складено Акт «Про відмову від ознайомлення з наказом про скорочення посади» від 06.08.2024 №1018, копію якого надано на звернення [PERSON] від 08.08.2024 із супровідним листом від 10.09.2024 № 889/1/1037. Позивач звернулась до командира Військової частини [NUMBER] із зверненням від 06.08.2024 з проханням змінити ситуацію з її подальшим працевлаштуванням у вказаній частині, оскільки вона є ветераном Збройних Сил України та отримала інвалідність внаслідок війни, перебуваючи в Збройних Силах України. Відповідач листом від 27.08.2024 № 889/1/983 повідомив, що посада техніка-технолога проектно-технологічного відділу підлягає скороченню на підставі директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.07.2024 №Д-321/72 дск та переліку змін до штату №02/377, згідно якого передбачені організаційні заходи. Командиром військової частини [NUMBER] прийнято наказ №71 від 05.08.2024, яким проведено організаційні заходи по внесенню змін до штату військової частини [NUMBER] . Одночасно повідомлено, що вакантних посад відповідно до рівня освіти позивача станом на 27.08.2024 немає. Позивач також звернулась до Міністра оборони України із зверненням від 07.08.2024 щодо внесення змін до штату Військової частини [NUMBER] для забезпечення її робочим місцем за фахом. [PERSON] зазначила, що посадові особи Військової частини [NUMBER] , які готували пропозиції щодо внесення змін до штату та скорочення посади техніка-технолога проектно-технологічного відділу, всупереч чинного законодавства не надали відомості про те, що на даній посаді працює особа з інвалідністю внаслідок війни, яка захищена чинним законодавством України від звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За дорученням Міністерства оборони України зазначене звернення розглянуто Командуванням Сил логістики Збройних Сил України та надано лист від 05.09.2024 №370/8096, яким повідомлено, що відповідно до директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році» скорочено деякі посади працівників Збройних Сил України, в тому числі займаної позивачкою. Також повідомлено, що [PERSON] має право на звернення до суду для вирішення трудового спору. Вважаючи протиправними дії відповідача щодо незаконного повідомлення про звільнення інваліда війни та дискримінацією інвалідів, [PERSON] звернулась до Військової служби правопорядку у Збройних Силах України із зверненням від 29.08.2024 щодо відновлення правопорядку та Законності у Військовій частині [NUMBER] , притягнення до відповідальності посадових осіб цієї частини. [INFO] надано лист від 28.09.2024 №825/9763/вз, згідно з яким факти неправомірних дій з боку посадових осіб військової частини [NUMBER] під час звільнення [PERSON] з посади працівника Збройних Сил України у зв`язку зі змінами штату не виявлено. Наказом командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 07.10.2024 № 195 працівника Збройних Сил України [PERSON] звільнено із займаної посади з 07.10.2024 у зв`язку із скороченням штату працівників і відсутністю відповідних вакантних посад. Позивач вважає вказане звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права інваліда війни. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін у судове засідання по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнав, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обов`язковість для відповідача вимог директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.07.2024 №Д-321/72 дск та переліку змін до штату №02/377. Відзив на позов відповідач не подавав. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у Військовій частині [NUMBER] з 10.01.2017 на посаді техніка-технолога проектно-технологічного відділу, з 01.10.2020 - на посаді техніка-технолога 1 категорії проектно-технологічного відділу. Позивач є ветераном війни - інвалідом війни 3 групи з 18.07.2017 довічно та має право на пільги встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується посвідченням інваліда війни серія [NUMBER] . 05.08.2024 заступник командира Військової частини [NUMBER] запропонував позивачу ознайомитися з попередженням про майбутнє звільнення її із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників та підписати його. Позивач відмовилася підписувати зазначене попередження. 06.08.2024 позивачу повторно запропоновано підписати попередження про майбутнє звільнення із займаної посади з 07.10.2024 згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, від чого позивачка відмовилась. Військовою частиною [NUMBER] складено Акт «Про відмову від ознайомлення з наказом про скорочення посади» від 06.08.2024 №1018, копію якого надано на звернення [PERSON] від 08.08.2024 із супровідним листом від 10.09.2024 № 889/1/1037. Позивач звернулась до командира Військової частини [NUMBER] із зверненням від 06.08.2024 з проханням змінити ситуацію з її подальшим працевлаштуванням у вказаній частині, оскільки вона є ветераном Збройних Сил України та отримала інвалідність внаслідок війни перебуваючи в Збройних Силах України. Відповідач листом від 27.08.2024 № 889/1/983 повідомив, що посада техніка-технолога проектно-технологічного відділу підлягає скороченню на підставі директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.07.2024 №Д-321/72 дск та переліку змін до штату №02/377, згідно якого передбачені організаційні заходи. Командиром військової частини [NUMBER] прийнято наказ №71 від 05.08.2024, яким проведено організаційні заходи по внесенню змін до штату військової частини [NUMBER] . Одночасно повідомлено, вакантних посад відповідно до рівня освіти позивача станом на 27.08.2024 немає. Позивач також звернулась до Міністра оборони України із зверненням від 07.08.2024 щодо внесення змін до штату Військової частини [NUMBER] для забезпечення її робочим місцем за фахом. [PERSON] зазначила, що посадові особи Військової частини [NUMBER] , які готували пропозиції щодо внесення змін до штату та скорочення посади техніка-технолога проектно-технологічного відділу, всупереч чинного законодавства не надали відомості про те, що на даній посаді працює особа з інвалідністю внаслідок війни, яка захищена чинним законодавством України від звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За дорученням Міністерства оборони України зазначене звернення розглянуто Командуванням Сил логістики Збройних Сил України та надано лист від 05.09.2024 №370/8096, яким повідомлено, що відповідно до директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році» скорочено деякі посади працівників Збройних Сил України, в тому числі займаної позивачкою. Також повідомлено, що [PERSON] має право на звернення до суду для вирішення трудового спору. Вважаючи протиправними дії відповідача щодо незаконного повідомлення про звільнення інваліда війни та дискримінацією інвалідів, [PERSON] звернулась до Військової служби правопорядку у Збройних Силах України із зверненням від 29.08.2024 щодо відновлення правопорядку та Законності у Військовій частині [NUMBER] , притягнення до відповідальності посадових осіб цієї частини. [INFO] надано лист від 28.09.2024 №825/9763/вз, згідно з яким факти неправомірних дій з боку посадових осіб військової частини [NUMBER] під час звільнення [PERSON] з посади працівника Збройних Сил України у зв`язку зі змінами штату не виявлено. Наказом командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 07.10.2024 № 195 працівника Збройних Сил України [PERSON] звільнено із займаної посади з 07 жовтня 2024 року у зв`язку із скороченням штату працівників і відсутністю відповідних вакантних посад. Згідно з статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Стаття 65 Конституції України передбачає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Позивач проходила військову службу в лавах Збройних Сил України та виконала свій конституційний обов`язок перед Державою, отримавши при цьому інвалідність 3 групи. Матеріалами справи підтверджується, що позивач є ветераном війни - інвалідом війни 3 групи та має право на пільги встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 5-1 КЗпП України встановлено, що Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: позачергове працевлаштування за спеціальністю відповідно до підготовки та висновків медико-соціальної експертизи. Праця осіб з інвалідністю внаслідок війни регулюється відповідними нормами законодавства України про працю і соціальний захист осіб з інвалідністю (пункт 13); переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємств, установ, організацій. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. На підставі ч.ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Стаття 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачає, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Частиною другою статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю (ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»). За змістом ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, звільнення особи з інвалідністю без її згоди Законом не допускається, а у разі потреби - підприємства, установи і організації зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю. Окрім того, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця (частина 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»). Відповідно до статті 27 Конвенції про права осіб з інвалідністю право осіб з інвалідністю на працю включає право на отримання можливості заробляти собі на життя працею, яку особа з інвалідністю вільно вибрала чи на яку вона вільно погодилася, в умовах, коли ринок праці та виробниче середовище є відкритими, інклюзивними та доступними для осіб з інвалідністю. Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи. Особам з обмеженими можливостями забезпечується повне й рівне здійснення ними всіх прав і свобод людини в усіх сферах суспільного життя. Це вимагає створення належних умов праці та справедливого соціального захисту для осіб з інвалідністю. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Законодавством забороняється будь-яка дискримінація осіб з інвалідністю (у тому числі при реалізації ними права на працю). Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Всупереч наведених норм законодавства жодної вакантної посади у Військовій частині [NUMBER] позивачу не пропонувалось, хоча роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установу реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19.12.2018 у справі № 807/2391/15, від 26.05.2021 у справі № 260/261/20, від 27.04.2021 у справі № 826/8332/17, від 20.01.2021 у справі № 640/18679/18, від 06.07.2021 у справі № 640/3456/20, від 21.10.2021 у справі № 809/2894/13-а, від 13.04.2023 у справі № 540/3994/20, від 20.12.2023 у справі № 302/181/20. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно до наданої відповідачем довідки-розрахунку середньої плати за останні 2 місяці середньоденний заробіток [PERSON] склав 754,41 грн. Кількість робочих днів за період з 07.10.2025 (день звільнення) по 26.05.2025 включно, становить 166. Таким чином, середній заробіток за період з 07.10.2024 - дня звільнення по 26.05.2025 включно, становить 125 232,06 грн., виходячи з розрахунку 754,41 грн. х 166 днів, який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд враховує висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц, згідно з яким суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Будь-яких заперечень по суті позовних вимог відповідачем суду не надано. Таким чином, суд, вирішуючи спір між сторонами, встановив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов висновку про часткове задоволення позову. Статтею 235 КЗпП України, серед іншого, передбачено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Пунктами 2, 5 частини 1 статті 430 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. З урахуванням зазначеного правила, судове рішення підлягає негайному виконанню у частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання, обов`язок із забезпечення його виконання покладається на державу, в особі державних органів. ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 статті 141 ЦПК України визначено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У постанові Велика Палата Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначено, що: «спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI». Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Підпунктами 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви майнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць становить 3028,00 грн. Тож мінімальна ставка судового збору за позовними вимогами майнового та немайнового характеру для фізичних осіб складає 1211,20 грн. За подання у жовтні 2024 року позовної заяви [PERSON] судовий збір не сплачувала, посилаючись на те, що вона звільнена від його сплати на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд дійшов до повного задоволення позовних вимог, відповідно до статті 141 ЦК України, з відповідача на користь Держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 3432,48 грн. (за дві вимоги немайнового характеру позову, поданого через "Електронний суд", 2180,16 грн. та вимогу майнового характеру 1252,32 грн.).

Outcome: approved