Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

У лютому\~2025\~року позивач\~звернулася до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просила скасувати\~заборону (арешт)\~з квартири [ADDRESS] , що був накладений на підставі листа № 5221 Відділу внутрішніх справ Миколаївської області Центрального РВВС, зареєстрований Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 27.07.2006, реєстраційний номер обтяження № 3523686. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією виписки із рішення Виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів № 93 від 23.03.1990, копією свідоцтва про право особистої приватної власності від 16.10.1991. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.07.1989 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Між тим позивачем виявлено, що її квартира перебуває під арештом, який накладений на підставі листа № 5221 Відділу внутрішніх справ Миколаївської області Центрального РВВС та зареєстрований Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 27.07.2006, реєстраційний номер обтяження № 3523686. При цьому з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що таке обтяження встановлено щодо власника - [PERSON] , який ніколи не був власником квартири [ADDRESS] . Із відповіді Центрального районного суду м. Миколаєва встановлено, що в архіві суду не значиться судової справи, в якій учасником процесу є [PERSON] . З відповіді Першої миколаївської державної нотаріальної контори вбачається, що остання була лише реєстратором обтяження та може зняти арешт за рішенням суду. На запит до відповідача щодо законності арешту позивач відповіді не отримала. Проте отримала відповідь, згідно якої щодо самої позивачки та її чоловіка станом на 27.12.2024 кримінальних проваджень не існує. Посилаючись на викладене та непорушність права власності, передбачену ст.\~321 ЦК України, неможливість зняття арештів в позасудовому порядку, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.02.2025 матеріали справи передано Ленінському районному суду м. Миколаєва за підсудністю. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.03.2025 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено її розгляд судовому засіданні. 25.03.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вирішення питання про скасування арешту на квартиру підлягає вирішенню не за правилами цивільного судочинства, а також наголошує, що позивач не довела, що є власницею квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засіданні не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи, у відзиві просив розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією виписки із рішення Виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів № 93 від 23.03.1990, копією свідоцтва про право особистої приватної власності від 16.10.1991. Заслухавши пояснення позивача та оглянувши у судовому засіданні оригінал вказаного свідоцтва та рішення ВК ММР судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої приватної власності як такій, що сплатила за неї як член кооперативу - ЖБК «Україна». Згідно інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2025 станом на час розгляду справи відомості щодо позивача як власника вказаної квартири дійсно містяться в реєстрі з 16.05.2025 та внесені на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.1991 б/н, виданого виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.07.1989 [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Вказана квартира перебуває під арештом, який накладений на підставі листа №\~5221 Відділу внутрішніх справ Миколаївської області Центрального РВВС та зареєстрований Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 27.07.2006, реєстраційний номер обтяження № 3523686. При цьому з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що таке обтяження встановлено щодо власника - [PERSON] , який ніколи не був власником квартири [ADDRESS] (а.с.11). Із відповіді Центрального районного суду м. Миколаєва вбачається, що в архіві суду не значиться судової справи, в якій учасником процесу є [PERSON] (а.с.14). Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.10.2024 клопотання [PERSON] про скасування арешту з квартири [ADDRESS] залишено без розгляду та повернуто заявниці, оскільки до нього не додана ухвала про накладення арешту, не зазначено номер кримінального провадження, прізвище слідчого (а.с.16). З відповіді Першої миколаївської державної нотаріальної контори вбачається, що остання була лише реєстратором обтяження та може зняти арешт, зокрема, за рішенням суду (а.с.15). На запит до відповідача щодо законності арешту позивач відповіді не отримала. Проте отримала відповідь, згідно якої щодо самої позивачки та її чоловіка станом на 27.12.2024 кримінальних проваджень не існує (а.с.20). В судовому засіданні позивач пояснила, що у 1997 році до неї приходили працівники поліції з метою нібито обшуку її квартири, оскільки нібито існувало кримінальне провадження щодо [PERSON] , однак перед таким обшуком з`ясувалось, що останнє було відкрито щодо такої особи іншої дати та року народження, ніж чоловік позивача, тобто тезки чоловіка позивача. Працівники поліції або інших органів досудового розслідування пішли з квартири, не проводивши у ній обшук, вибачившись за помилку. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до\~ст.\~319\~ЦК України\~власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Усім\~власникам забезпечуються\~рівні умови\~здійснення своїх\~прав. Власність зобов`язує .\~Власник не\~може використовувати\~право власності\~на шкоду\~правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі. Відповідно до ч. 6,7 цієї статті Держава не втручається у здійснення власником права власності ; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~321\~ЦК України\~право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на квартиру позивача постановою слідчого, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення завдань кримінального судочинства. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214\~КПК України\~1960\~року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного\~КПК України 2012 року, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170\~КПК України 2012 року завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174\~КПК України 2012 року суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. У постанові від 30.06.2020 по справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України\~(далі -\~КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому\~КПК України 1960 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або\~КПК України 2012 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання у вигляді арешту майна фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 року є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19\~ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за цим позовом не є судом, установленим законом. За такого посилання відповідача у відзиві щодо порушення юрисдикції суду суд не приймає до уваги, оскільки такі є помилковими. Більш того, до відзиву не долучено будь-яких доказів, що свідчили б про законність та обґрунтованість арешту на квартиру, що належить позивачу з 16.10.1991 та ніколи не вибувала з її власності. Враховуючи, що арешт майна обмежує законні права позивача на реалізацію права власності на квартиру [ADDRESS] , неможливість скасування даного обтяження в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом, захистити своє порушене право власності не може, суд вважає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позивач не просить відшкодувати їй судові витрати, тому з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за можливе не здійснювати розподіл судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК та віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved