Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

Позов зокрема обґрунтовано тим, що 10.11.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі ТОВ «БІЗПОЗИКА») та відповідачем укладено Договір № 437363-КС-003 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» 10.11.2023 року направлено [PERSON] , пропозицію (оферту) укласти Договір № 437363-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено [PERSON] , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-7812, на номер телефону [NUMBER] (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 10.11.2023 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА та [PERSON] було укладено Договір № 437363-КС-003 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 Договору кредиту, ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 75 000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності (Далі - Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит (надалі - Правила, а разом - Договір). Згідно з умовами Договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить процентів за кожен день користування Кредитом. ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 75 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котру Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням). Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] , належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, у Боржника станом на 26.05.2024 року утворилась заборгованість за Договором № 437363-КС-003 про надання кредиту, в розмірі 323 727,20 грн, що складається з: - Суми прострочених платежів по тілу кредиту - 75 000,00 грн; - Суми прострочених платежів по процентах - 238 477,20 грн; - Суми прострочених платежів за комісією - 10 250,00 грн. На підставі вищевикладеного, просили суд ухвалити рішення, яким: Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за Договором № 437363-КС-003 про надання кредиту від 10.11.2023 року, що становить 323 727,20 грн., яка складається з: - Суми прострочених платежів по тілу кредиту - 75 000,00 грн; - Суми прострочених платежів по процентах - 238 477,20 грн; - Суми прострочених платежів за комісією - 10 250,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» сплачений судовий збір в розмірі 3 884,73 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач надала суду відзив на позов, який обґрунтований зокрема тим, що позивачем надано до суду ксерокопію договору про відкриття кредитної лінії та правила надання споживчих кредитів, на яких відсутній підпис відповідача, що в свою чергу свідчить про не укладення та не підписання цих документів Відповідачем. Також в матеріалах справи не має підтверджень, що саме ці документи вона як відповідачка розуміла та ознайомилась і погодилась з ними. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані їй як відповідачці умови кредитного договору неможливо встановити укладання саме цього договору з фінансовою установою та взагалі що вона має будь яке відношення до цього кредитного договору котрий є відображений у описовій частині заявленому позові. Вона не отримував кредитні кошти від фінансової компанії по зазначеному вище кредитному договору № 437363-КС-003 від 10.11.2023 р. ні з каси, ні на свій поточний рахунок. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. У статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Проелектронні документи та електронний документообіг" та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У статті 77ЦПК України передбачені вимоги щодо належності доказів, які мають містити інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. При цьому суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, ст. 78 ЦПК України. У статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, ст. 79 ЦПК України. У статті 2ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, ч. 6 ст. 82 ЦПК України (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15). Виходячи з наведеного, законне та обґрунтоване встановлення обставин справи судом в межах предмету доказування можливе якщо воно ґрунтується на доказах, які відповідають вказаним критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що забезпечує повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи. Колегія суддів у контексті змісту вказаних норм цивільного процесуального права вважає, що доведеність має випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого характеру неспростованих презумпцій, які в межах предмету спору розподіляють між сторонами тягар доказування відповідних фактів та у світлі спірних правовідносин мають юридичне значення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.) Отже, встановленою слід вважати ту обставину, яка доведена стороною у змагальному процесі з такою достовірністю, яка дозволяє сторонньому незацікавленому спостерігачу виходячи з таких загальних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, та застосовуючи баланс ймовірностей обґрунтовано стверджувати про їх реальне, об`єктивне існування. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження реальності певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (див з цього приводу правові висновки, які були висловлені щодо стандарту доказування у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 922/1163/18;від 29.08.2018 у справі № 909/105/15;від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17;від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17). Суд не може взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19). З огляду на вищевказане суду в межах визначених у ст. 89 ЦПК України дискреційних повноважень щодо оцінки доказів та концепції «суд знає право» під час розгляду справи суд у межах заявленого позову має самостійно перевірити доводи сторін щодо відповідності наданих електронних доказів визначеному у вказаних нормах права порядку їх створення з метою перевірки їх достовірності (цілісності) та верифікації. Згідно до вказаної норми ст. 100 ЦПК України надані до суду електронні докази мають відповідати вимогам законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» щодо електронних підписів. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV в ред. на день виникнення спірних правовідносин у листопаді 2021 лютому 2022 року: Електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження. У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом (ст.11вказаного Закону України №851-IV). Перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису (ст. 12 вказаного Закону України № 851-IV). Так, відповідно до визначених у ч. 3 ст. 9 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" повноважень Національний Банк України у Положенні про застосування електронного підпису та електронної печатки (затв. Постановою Правління Національного банку України 14.08.2017 № 78 (у редакції постанови Правління Національного банку України 25.02.2019 № 42), яке було чинним на день виникнення спірних правовідносин, встановив, що: - створення та зберігання електронних документів у банківській системі здійснюється із забезпеченням можливості перевірки їх цілісності та справжності (п. 7); - електронний підпис (ЕП) має юридичну силу незалежно від технологій, що застосовуються для створення ЕП, якщо відповідає таким умовам: 1) електронні дані, що використовуються для створення ЕП, є унікальними та однозначно пов`язані із підписувачем і не пов`язані з жодною іншою особою; 2) ЕП дає змогу однозначно ідентифікувати підписувача; 3) технологія застосування ЕП забезпечує підписувачу під час підписування контроль електронних даних, які підписуються, та електронних даних, які використовуються для створення ЕП; 4) під час перевірки відповідно до затвердженого в банку порядку не виявлено будь-яких змін в електронному документі; 5) під час перевірки відповідно до затвердженого в банку порядку не виявлено будь-яких змін ЕП після підписання електронного документа (п. 8). -використання простого ЕП здійснюється на підставі договору міжбанком і клієнтом, який укладається в письмовій формі (у вигляді паперового документа з власноручними підписами сторін або як електронний документ і з кваліфікованим ЕП) після проведення ідентифікації та верифікації клієнта відповідно до вимог законодавства України у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Договір має містити умови та порядок (процедуру) визнання суб`єктами електронної взаємодії правочинів у вигляді електронних документів із використанням удосконаленого ЕП, удосконаленої електронної печатки або простого ЕП відповідно (п. 14); - простий ЕП має забезпечувати однозначну ідентифікацію особи підписувача (п. 30); - доведення цілісності електронних даних із створеним простим ЕП може забезпечуватися засобами інформаційної системи, у якій здійснюється створення, оброблення, зберігання електронних документів (п. 31). При цьому відповідно до змісту ч. 2 ст. 15 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" такий засіб електронної ідентифікації як некваліфікований (простий) електронний підпис одноразовий ідентифікатор, який складається з набору літер та цифр, - має низький та обмежений рівень довіри. Колегія суддів звертає увагу, що суду для належної верифікації такого електронного підпису важливо перевірити порядок його отримання, який має достовірно ідентифікувати підписанта, - та порядок його накладання, який має виключати його використання іншими особами. Всупереч вказаним нормам цивільного процесуального права суд першої інстанції не звернув уваги, що у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази у розумінні ст.ст. 76, 100 ЦПК України на підтвердження зазначених у позові обставин про те, що кредитор позивач у справі засобами електронного зв`язку направляв оферту позичальнику - відповідачу, а відповідач у відповідь надіслала позивачу свою згоду акцепт. У справі також відсутні вищевказані документи. У справі також відсутні докази про порядок отримання відповідачем одноразового ідентифікатора (некваліфікованого електронного підпису) та факту його накладення у електронному документі договору кредиту, або відповідних доповнень до нього, як про це зазначено у позові та має відповідати порядку створення та підписання електронних документів визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Також відсутні належні і допустимі докази, що позивач на виконання умов кредитного договору перерахував обумовлену у договорі грошову суму на рахунок позичальника відповідача у справі, та про наявність і розмір заборгованості у відповідача за цим кредитним договором. Основні заперечення відповідачки проти позову стосуються недоведеності як укладення з нею договорів кредиту, такі і виконання кредитором обов`язку по наданню кредитних коштів, а також розміру заборгованості. Про те, що саме такі обставини входять до предмету доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених у електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19), від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24). Щодо доведеності укладення договору кредиту та доповнень до нього. Надані позивачем на підтвердження укладення кредитного договору та додаткових угод до нього їх паперові копії містять інформацію про те, що зі сторони позивача вони підписані кваліфікованим електронним підписом представника, а позичальник відповідачка підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який складається з набору літер та цифр (а.с. 18-35). Разом з тим, позивач не надав до справи належних і допустимих доказів, які надають можливість верифікувати (перевірити) інформацію про отримання відповідачкою вказаного електронного підпису, факт його накладання (використання) при підписанні у вказаному у позові порядку обміну електронними повідомленнями, з відповідною ідентифікацією, як це визначено у ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Так, цілісність електронного документа, як ознака його достовірності, визначається як доказ того, що документ повний за складом та не підлягав неавторизованим змінам. Цілісність електронного документа забезпечується, зокрема дотриманням законного порядку його підписання, який передбачає, що останній підписант накладає свій цифровий підпис, який його належним чином ідентифікує. Позивач не надав до суду відповідних доказів, що підписаний від імені позичальника електронний підпис належить саме відповідачці. Відповідного договору чи іншого документа, який підтверджував надсилання та отримання позичальником вказаного електронного підпису на номер телефона позичальника у СМС повідомленні, як зазначено у позові та у візуальній формі послідовності дій Клієнта, після його верифікації та ідентифікації - матеріали справи не містять. Вказана візуальна форма послідовності дій Клієнта за своїм змістом є документом, який містить інформацію про послідовність дій Товариства та клієнта в ІТС. Але, у справі відсутні відповідні докази про те, що цей порядок був узгоджений з позичальником та виконувався (дотримувався) сторонами при укладенні кредитного договору, а тому колегія суддів не вважає його є належним і допустимим доказом укладення кредитного договору та додатків до нього, (а.с. 48-49 т.1). Доведення цілісності електронних документів із створеним простим ЕП може забезпечуватися засобами інформаційної телекомунікаційної системи позивача, у якій здійснюється створення, оброблення, зберігання електронних документів згідно до визначеного у ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», але відповідних доказів з цього приводу до суду позивачем також не було надано. Про необхідність таких доказів при укладення договорів кредиту в електронній формі також зазначено у постанові КЦС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19). Вказані у письмових копіях договору кредиту з додатковими угодами до нього одноразові електронні ідентифікатори за відсутності верифікації та ідентифікації позичальника при їх отриманні та підписанні не є достовірними та достатніми доказами підписання та укладання цих договорів відповідачкою у електронній формі відповідно до визначеного у нормах ст.ст. 11, 12 згаданого Закону порядку. Тому надані позивачем вищевказані паперові копії електронних доказів кредитного договору з доповненнями, які містять інформацію про їх підписання електронним підписом - одноразового ідентифікатором - не можна вважати достовірними та достатніми у розумінні ст. 78 ЦПК України для того, щоб з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, дійти висновку про підписання та укладення договорів кредиту, які зазначені у позові. Аналогічні правові висновки були висловлені щодо паперових копій електронних доказів у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 року (справа № 910/1162/19) та від 19.01.2022 року (справа № 202/2965/21). Щодо доведеності надання кредитних коштів позичальнику. В межах предмету доказування позивач відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України має довести в суді виконання ним обов`язків за договором кредиту - надання ним своїх грошових коштів відповідачу (у даному випадку - на його картковий рахунок), як це передбачено умовами кредитного договору та нормою ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися похідні від них - зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Однак, надані позивачем Довідки ТОВ ФК Елаєнс» про здійснення переказів не є належними та допустимими доказами перерахунку кредитних коштів від кредитора до позичальника, оскільки вони не відповідають вимогам до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (а.с. 77-79, 108-110). За умовами наявних у справі у паперовій формі копій електронного кредитного договору з доповненнями - кредитор надає позичальнику грошові кошти, тому відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України він зобов`язаний довести належними бухгалтерськими документами: виписками з банківського рахунку, відповідним меморіальним ордером тощо, що він перерахував обумовлені договором грошові кошти позичальнику. Лише у разі доведення факту укладення договору кредиту у електронній формі та виконання кредитором свого обов`язку перерахувати кредитні кошти позичальнику згідно умов договору - у позичальника з`являється процесуальний обв`язок спростування цих обставин. Інший підхід до розподілу тягаря доказування (відповідно до концепції «негативного доказу»), порушує принцип змагальності, який передбачений у нормі 12 ЦПК України. Розрахунок заборгованості, складений позивачем (первісним кредитором), є не документом первинного бухгалтерського обліку, а - одностороннім арифметичним розрахунком сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій позивача (первісного кредитора). Такий висновок щодо недостатності такого доказу для підтвердження наявності та розміру заборгованості був висловлений у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Пунктом 52 Розділу 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року передбачено, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, зазначених у пункті 51 Розділу 3, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Крім того, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 02 грудня 2020 року у аналогічній процесуальній ситуації у справі № 161/5267/20 (провадження № 61-14015св20), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України також є застосованими у даній справі). Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, - у разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Таку правову позицію було висловлено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року в справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 року в справі №200/5647/18. Надана позивачем квитанція за сплату№ 104277636 від 21.08.2021 не містить інформації про перерахування з банківського рахунку кредитора на рахунок позичальника кредитних коштів, яка передбачена для відповідних бухгалтерських документів, якими підтверджується відповідна платіжна операція, а тому колегія суддів не бере її до уваги. Згідно до ч. 1 статті 27 Закону України «Про платіжні послуги» № 1591-IX від 30 червня 2021 усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 31 вказаного вище Закону України після ініціювання платіжної інструкції надавач платіжних послуг зобов`язаний надати ініціатору у спосіб, визначений договором, таку інформацію: 1) дату і час отримання платіжної інструкції; 2) дату і час прийняття до виконання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника; 3) інформацію про відмову надавача платіжних послуг платника у прийнятті платіжної інструкції до виконання (у разі відмови). Якщо платіжна операція ініціюється через надавача послуги з ініціювання платіжної операції, надавач послуги з ініціювання платіжної операції негайно після ініціювання платіжної операції зобов`язаний надати платнику та отримувачу (за потреби) таку інформацію: 1) підтвердження про успішне ініціювання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку платника; 2) відомості (посилання на них), які дають змогу платнику та отримувачу ідентифікувати платіжну операцію, а також отримувачу - ідентифікувати платника, та будь-які відомості, що супроводжують платіжну інструкцію; 3) суму платіжної операції ; 4) суму всіх комісійних винагород надавача послуг з ініціювання платіжної операції, які будуть стягнуті з користувача під час виконання платіжної операції (за наявності технічної можливості розмір кожної комісійної винагороди зазначається окремо). Надавач послуги з ініціювання платіжної операції також зобов`язаний забезпечити надання відомостей (посилання на них) про платіжну операцію надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника. Надані позивачем на підтвердження перерахування кредитних коштів позичальника, довідки ТОВ ФК Елаєнс» про здійснення переказів не є платіжним інструментом у розумінні вищевказаних норм Закону, а тому не є належним документом, що підтверджують надання платіжних послуг. Належними та допустимими у даному випадку є банківські виписки з клієнтських рахунків позивача, які є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту, про що вказано у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2017 року № 75. Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Однак, належних у допустимих первинних документів у розумінні вказаної норми ст. 31 Закону України «Про платіжні послуги» та Закону України «Про бухгалтерський облік» про перерахування кредитних коштів позичальнику - позивач до суду не надав. У матеріалах справи є виписки з карткового рахунку відповідача. Позивач надав до суду паперову копію електронного доказу Анкету клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи позивача), в якому відповідач вказала свій номер банківського рахунку (банківської картки ля перерахування коштів, який зазначений у вищевказаних виписках з її карткового рахунку та у довідках ТОВ ФК Елаєнс про здійснення переказів. Однак вказані довідки ТОВ ФК Елаєнс про здійснення переказів не містять необхідної для належної у розумінні вказаних вимог ст. 31 Закону України «Про платіжні послуги» та Закону України «Про бухгалтерський облік» інформації для верифікації власника вказаних коштів інформації, зокрема номер рахунку, який належить ТОВ «Бізпозика», що має доводи кредитор на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. У вищевказаних виписках з карткового рахунку відповідачки також відсутня інформація про те, що вона отримала на свій рахунок грошові кошти саме від позивача. Так, згідно виписці по рахунку відповідача, інформація збігається із зазначеною у позові суми кредиту, але надходження грошових коштів від позивача не підтверджено. У вказаних банківських виписках з карткового рахунку відсутня інформація про те, що вказані грошові суми були перераховані саме позивачем ТОВ «Бізпозика», яке згідно діючому порядку не має можливості користуватися банківською карткою для управління відповідним банківським рахунком. У справі відсутні відповідні докази про належність позивачу вказаного платіжного інструменту, платіжної картки, який використовується лише фізичними особами, що сторони домовились про такий порядок отримання кредитних коштів, а наданий позивачем до справи текст кредитного договору з додатками таких умов для перерахування кредитних коштів не передбачає. Розрахунок заборгованості наданий позивач є аналітичним та одностороннім, а не є первинним документом, та не узгоджується з наявними у вказаних банківських виписках ані за сумами, ані за датами зарахування кредитних грошових коштів, як про це заявлено у позові, а тому є неналежним та недостатнім для підтвердження наявності та розміру заборгованості за кредитним договором. При недоведеності цих обставин позичальник позбавлений можливості аргументовано заперечувати проти висунутих проти нього вимог про стягнення заборгованості, а суду відповідно до наведених у справі аргументів сторін перевірити розрахунки позивача. Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року в справі № 703/3063/18 дійшов висновку, що в зв`язку з ненаданням банком доказів розміру кредиту суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованої суми боргу. А тому, з урахуванням такого, розрахунок заборгованості, на який посилається суд в оскаржуваному рішенні, не є належним і достовірним доказом того факту, що відповідач дійсно отримав позику, і відповідно що договір позики є укладеним. Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що позивач не довів порушення його права, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed