Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

позивач звернулась у суд із позовом до відповідача у якому просить розірвати шлюб, який укладений між сторонами 16 вересня 2016 року та зареєстрований Комінтернівським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області та складено відповідний актовий запис №591. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не можливе. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільного господарства не ведуть. Від шлюбу у сторін є донька. Просить позов задовольнити повністю у відповідності до ст. 110 Сімейного кодексу України. 24 березня 2025 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву в повному обсязі, просила таку задовольнити. Відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечував. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 16 вересня 2016 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Комінтернівським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківський області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 591, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбних відносин у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження, яке містяться у матеріалах справи. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини та спір виник щодо відносин, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд прийшов до переконання, що оскільки позов про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку, що формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам одному із подружжя - позивачу, а відтак позов необхідно задовольнити повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальну норму, які міститься у частині 2 статті 112 Сімейного кодексу України, беручи до уваги загальні норми права, на які посилалась позивач у позовній заяві, що містяться у ст. ст. 105, 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 139 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 1211,20 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Оскільки, розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи, суд прийшов переконання, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 605,60 грн. Разом із тим, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 605,60 грн.

Outcome: approved