Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

В серпні 2022 року [PERSON] звернувся з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить відібрати [PERSON] , [INFO] , від її матері [PERSON] та передати її для проживання батькові [PERSON] , також просить стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду, завдану ухиленням від виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.06.2017 року у справі №601/1129/16, у розмірі 100000,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року у справі №601/1129/16 зобов`язано [PERSON] не чинити позивачу перешкод у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] , та встановлено побачення із дочкою у відсутності матері. Однак, цього судового рішення [PERSON] не виконувала з часу його ухвалення та не виконує на час звернення до суду. [PERSON] щонайменше з 2016 року проживає за кордоном України, а дочка перебуває на вихованні у батьків позивача (діда та баби) - [PERSON] та [PERSON] , які за вказівкою [PERSON] не дозволяють ні бачитися, ні спілкуватися з дочкою. Коли приїжджає побачитися з дочкою у с. Колодіївка Підволочиського району Тернопільської області, брати колишньої дружини [PERSON] та [PERSON] відразу провокують конфлікт, під час якого завдають мені тілесних ушкоджень. 06 травня 2021 року Кременецьким районним судом Тернопільської області позивачу видано виконавчий лист у справі № 601/1129/16. 17 травня 2021 року заступником начальника відділу Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного вище виконавчого листа. Разом з тим, у визначений державним виконавцем десятиденний строк [PERSON] не виконала судового рішення і не надала позивачу можливості спілкуватися з дочкою. В обгрунтування позову покликається на норми ст. 51 Конституції України, ст.ст. 9 та 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, рішення ЄСПЛ, ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, ч. 1 ст. 151, ст.ст. 159, 160, 161, 163 СК України. Крім того, щодо моральної шкоди позивач зазначає, що дії [PERSON] щодо вивезення спільної дитини за межі України без згоди батька та без відповідного дозволу суду є умисними діями на ухилення від виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року. Як батько дитини, позивач був позбавлений можливості спілкуватися з рідною дочкою через дії відповідачів упродовж більше п`яти років, позбавлений змоги висловити свою батьківську любов та піклування, не володіє ніякою інформацією щодо життя дитини, від чого переживає значні душевні страждання. У зв`язку з цим, з посиланням на ст.ст. 22, 23, 1167 ЦК України просить стягнути моральну шкоду з [PERSON] , завдану ухиленням від виконання рішення суду у розмірі 100000 грн. В судове засідання 27 травня 2025 року адвокат Булава О.П. подав заяву про розгляд справи без його та позивача участі. В попередньому судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Булава О.П., позов підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, просили задоволити вимоги в повному обсязі. Позивач пояснював, що з 2015 року відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою [PERSON] . З того часу він з дитиною не спілкується, знає, що дитина перебуває в Республіці Чехія. В чеську школу для налагодження зв`язку не звертався. Зараз ніякого контакту з дитиною не має, в соцмережах її знайти не може. На даний час він не працює, заборгованість по аліментах має, однак часом її сплачує через ДВС. Вважає, що дитина не хоче з ним спілкуватися, бо мати чинить на неї вплив. Адвокат Булава О.П. зазначив, що в матеріалах справи наявні докази перешкоджання матір`ю [PERSON] у спілкуванні дитини з батьком, що спричинило йому моральну шкоду. Відповідачі, будучи повідомленими про розгляд справи, в судові засідання не з`являлися. [PERSON] та [PERSON] подали заяви з проханням справу розглядати без їх участі, щодо позову заперечують. Відповідач [PERSON] , яка є бабою [PERSON] , подала письмові пояснення, в яких зазначила, що позивач не цікавиться дитиною [PERSON] , яка з початку війни перебуває за кордоном, де відвідує школу та знаходиться на повному утриманні матері [PERSON] . Вказує на те, що у позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Скалатської міської ради, орган опіки, піклування Скалатської міської ради, орган опіки, піклування Кременецької міської ради, подали заяви з проханням справу розглянути без участі їх представників. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 03.02.2022 року, [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої зазначений [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.06.2017 року у справі №601/1129/16 зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] , встановлено графік побачень батька з дитиною у відсутності матері: перша та третя субота місяця з 10.00 год до 17.00 год, кожна друга та четверта неділя місяця з 10.00 год до 17.00 год. Відповідно до інформації, наданої 10.02.2022 року Підволочиським ВДВС у Тернопільському районі Тернопільської області, на виконанні відділу перебуває ВП №65450426 з примусового виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.06.2017 року у справі №601/1129/16. Так, у визначені дні червня, липня, серпня та листопада 2021 року дитина [PERSON] перебувала за адресою вчинення виконавчих дій, однак [PERSON] на жодну з восьми зустрічей з дитиною не з`явився. Мати [PERSON] була присутня лише на одній зустрічі. З копії акту обстеження проживання умов [PERSON] №25/02-21 від 05.07.2022 року за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що житло розміщене на 1 поверсі 1 поверхового будинку, складається з 3х кімнат, кухні, санвузла та коридору. Опалення пічне та газове. Власник будинку [PERSON] . [PERSON] зареєстрований та проживає тут. Умови проживання задовільні, гігієна підтримується, продуктами харчування забезпечений. Для дитини наявна окрема кімната з усіма необхідними меблями та технікою. [PERSON] створені усі необхідні умови для проживання дочки з батьком. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування про доцільність відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , від Матері [PERSON] , затвердженого 29.09.2022 року рішенням виконавчого комітету Скалатської міської ради №174, станом на 01.10.2020 року у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 40076,81 грн. У лютому, коли почалася війна в Україні, [PERSON] та її дочка [PERSON] виїхали в Чехію і знаходяться там. Малолітня влаштована в школу. Орган опіки та піклування вважає недоцільним відібрання дитини [PERSON] у матері [PERSON] . Згідно з наданою 09.12.2022, 07.08.2023 року інформацією Державною прикордонною службою [PERSON] , [INFO] , періодично з 2018 до 2022 року перетинала кордон України у напрямку виїзду та в`їзду. 26.02.2022 року в`їхала на територію України востаннє. Інформації стосовно [PERSON] , [INFO] , в період з 01.01.2022 по 01.08.2023 в базі даних немає. Відповідачем [PERSON] долучено копію перекладу з чеської мови на українську мову Рішення Початкової школи в м. Прага, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , приймається для здобуття початкової освіти до Початкової школи, Прага, 10, на підставі заяви поданої 04.03.2022 року законним представником [PERSON] , яка проживає в м. Прага. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживають в м. Прага, Чеська Республіка, де дитина відвідує школу. Відповідно до розрахунку аліментів, наданого 28.08.2023 року Кременецьким ВДВС, заборгованість [PERSON] по аліментах, які стягуються на підставі судового наказу №2-н-604/10/18 від30.11.2018, станом на 01.09.2023 року становить 131625,56 грн. Загальна сума сплачених аліментів за період вересень 2018-серпень 2023 становить 5850,00 грн. На виконання ухвали суду про надання правової допомоги від 09.11.2023 року надійшов протокол допиту неповнолітньої [PERSON] , 2009 р.н., в Окружному суді Праги 10, який відбувся 09 червня 2024 року за участю представника органу соціально-правового захисту дітей та перекладача на українську мову. Так, відповідно до наданого відповідачем перекладу цього протоколу, неповнолітня з 2022 року перебуває в Чехії, до того часу мати була там на заробітках, а вона проживала в Україні з дідом та бабою. Неповнолітня не хотіла жити з батьком, мала погані спогади про щоденні побиття батьком матері та брата, викидання її чи матері на вулицю, вживання алкоголю батьком. Неповнолітня зазначила, що батько їй не писав після переїзду до діда з бабою, та на даний час з батьком не спілкується, також батько жодного разу не приїжджав до неї у встановлений час. На час допиту неповнолітня проживає в квартирі разом з вісімнадцятирічним братом та матір`ю в квартирі з умовами, навчається у восьмому класі школи в м. Празі. Неповнолітній в Чехії подобається, в неї добре організовані побут та дозвілля. [PERSON] зазначила, що мати ніколи не говорила, що батько хотів спілкуватися з донькою. Дитина вказала, що не відчуває браку батька та не бажає підтримувати з ним контакт, та вважала важливим зазначити, що вона хоче жити з мамою. У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого 1991\~року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»). Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до статті 8\~Закону №\~2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III). У абзацах першому, другому статті 15\~Закону №\~2402-III зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто у дитини є право, а не обов`язок на підтримання регулярних особистих стосунків і прямих контактів з тим з батьків, який проживає оремо. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом (абзаци третій, четвертий статті 15 Закону № 2402-III). У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7\~СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У статті 141\~СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини другої статті 155\~СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з частинами першою-третьою статті 157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що батьки [PERSON] , [INFO] , проживають окремо: батько в м. Кременці Тернопільської області, мати в м. Прага Чеської Республіки. На час звернення до суду з позовом дитині було 12 років, разом з тим, на час ухвалення рішення неповнолітня досягла 14 років та місце проживання визначається нею самою. При вирішенні питання про відібрання дитини суд керується сталим підходом Верховного Суду про те, що, якщо на час розгляду справи судами місце проживання дітей не було встановлено ні судом, ні органом опіки та піклування, вимога про відібрання дитини на підставі частини першої статті 162\~СК задоволенню не підлягає. З матеріалів справи судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] визначила своє місце проживання з матір`ю в Чеській Республіці, що не суперечить положенням ч. 3 ст. 160СК України, а тому суд не вбачає підстав для її відібрання у матері та визначення місця проживання з батьком в Україні. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Відповідно до\~положень частин\~1,\~2,\~5\~ст.\~159\~СК України, якщо\~той із\~батьків,\~з ким\~проживає дитина,\~чинить перешкоди\~тому з\~батьків,\~хто проживає\~окремо,\~у спілкуванні\~з дитиною\~та у\~її вихованні,\~зокрема якщо\~він ухиляється\~від виконання\~рішення органу\~опіки та\~піклування,\~другий із\~батьків має\~право звернутися\~до суду\~з позовом\~про усунення\~цих перешкод. Суд\~визначає способи\~участі одного\~з батьків\~у вихованні\~дитини (періодичні\~чи систематичні\~побачення,\~можливість спільного\~відпочинку,\~відвідування дитиною\~місця його\~проживання тощо),\~місце та\~час їхнього\~спілкування. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Верховний Суд звертає увагу, що вказуючи на відшкодування моральної шкоди у частині третій статті 49, частині третій статті 50, частині четвертій статті 157, частині другій статті 158, частині п`ятій статті 159, частині другій статті 162 СК України законодавець передбачив, що певні діяння чи події безпосередньо тягнуть за собою обов`язок правопорушника відшкодувати моральну шкоду (статті 157, 158, 159, 162 СК України), або є підставою для її відшкодування (статті 49, 50 СК України), тобто зазначені шість випадків наведені у тексті Сімейного кодексу України не з метою виключити можливість відшкодування моральної шкоди в інших, а як такі, в яких сам факт завдання моральної шкоди відповідним правопорушенням (ухиленням від виконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, рішення суду або органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дитини, самочинною зміною місця проживання дитини, позбавленням репродуктивної функції) вже констатовано законом. Як уже встановлено судом вище, Кременецький районний суд Тернопільської області у рішенні від 26 червня 2017 року зобов`язав матір не чинити батькові перешкоди у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] , та встановив графік побачень батька з дитиною у відсутності матері. Позивач зазначає, що вивезення спільної дитини за межі України без згоди батька та без відповідного дозволу суду є умисними діями, направленими на ухилення від виконання зазначеного вище рішення суду. Разом з\~тим,\~відділДВС 10.02.2022 року надав інформацію про примусове виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26.06.2017 року у справі №601/1129/16, відповідно до якої у визначені дні червня, липня, серпня та листопада 2021 року дитина [PERSON] перебувала за адресою вчинення виконавчих дій, однак [PERSON] на жодну з восьми зустрічей з дитиною не з`явився. Мати [PERSON] була присутня лише на одній зустрічі. Таким чином, позивач, маючи можливість у визначені рішенням суду дні побачитися з дитиною без участі матері, на зустрічі не з`являвся. Покликання у позові на вчинення йому родичами відповідачки перешкод у побаченнях, під час дослідження матеріалів справи не знайшли свого підтвердження, а закриття кримінального провадження про нанесення йому тілесних ушкоджень, не свідчить про вчинення щодо позивача протиправних дій. Суд також враховує те, що Указом Президента\~України №64/2022\~від 24.02.2022\~«Про введення\~воєнного стану\~в Україні»\~в Україні\~введено воєнний\~стан,\~який діє\~і на\~час ухвалення\~рішення судом,\~і очевидним\~є те,\~що мати\~дитини діяла\~в найкращих\~інтересах дитини\~щоб забезпечити\~дитині безпечне\~місце перебування\~без відома\~батька вивезла\~її за\~кордон,\~де і\~перебуває по\~цей час,\~що відповідає\~принципу першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків. Разом з тим, з досліджених судом матеріалів справи, зокрема допиту неповнолітньої судом Чеської Республіки, встановлено, що батько чинив щодо дитини психічне та фізичне насильство, що має наслідком небажання дитини з ним спілкуватися та підтримувати зв`язок. Доказів зворотнього суду не надано. Отже, суд не вважає, що відповідач вчинила умисні дії, направлені на ухилення від виконання рішення суду, а тому суд відмовляє у стягненні моральної шкоди. Крім того суд зазначає, що позивач не навів жодних доказів на підтвердження вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною першою статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача ; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141\~ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача/ На підставі наведеного та

Outcome: dismissed