Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду з позовом (в подальшому уточненим) до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3 % річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у розмірі 15 014,85 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 07.11.2024 складає 622 458,62 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 469,50 грн. Вимоги позову обґрунтовано тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2010 у справі № 2-612/2010 ухвалено стягнути з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з урахуванням прострочення платежів та пені у сумі 102 113 доларів США 27 центів еквівалентом станом на 14.07.2010 у розмірі 806 921,87 грн. При цьому, 13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги щодо кредитної заборгованості за договором №11307031000 від 29.02.2008, відступлено ТОВ «Кей-Колект». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2014 по справі № 754/19718/14 замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «УкрСиббанк» її правонаступником ТОВ «Кей-Колект». Станом на день звернення позивача до суду, відповідачами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2010 по справі № 2-612/2010 не виконано. Відповідач [PERSON] не скористалась правом на подачу відзиву, при цьому подала до суду клопотання про зменшення розміру 3 % річних до 1 000 грн. Вимоги клопотання обґрунтовано тим, що відповідач перебуває в складних життєвих обставинах, зокрема [PERSON] потребує постійного стороннього догляду, є лежачою хворою та хворіє, зокрема на параноїдальну шизофренію. Також відповідач зазначає, що має сина [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом дитинства. Позивачем надано пояснення щодо зменшення розміру нарахування 3 % річних, з посиланням на практику Верховного Суду, відповідно до яких вказує, що [PERSON] , котра не виконувала рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2013, не зверталась до банку щодо реструктуризації боргу, заборгованість не сплачувала, а відтак позивач заперечує щодо зменшення розміру нарахованих 3 % річних. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року залишено позовну заяву без руху. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представником позивача подано заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує вимоги позову в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явилась, про розгляд справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Як встановлено судом, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2010 у справі № 2-612/2010 ухвалено стягнути з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з урахуванням прострочення платежів та пені у сумі 102 113 доларів США 27 центів еквівалентом станом на 14.07.2010 у розмірі 806 921,87 грн. У задоволенні вимог зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання пункту кредитного договору від 29.02.2008 недійсним та зобов`язання внести зміни до кредитного договору, відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2011 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2010 залишено без змін. На підставі вказаного рішення Деснянським районним судом м. Києва видано 25.07.2011 виконавчий лист. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2014 постановлено замінити сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «УкрСиббанк» її правонаступником ТОВ «Кей-Колект» за рішенням Деснянського районного м. Києва від 13.10.2010 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним пункту договору та зобов`язання внести зміни до кредитного договору (справа №2-612/2010). 03.02.2015 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва внесено виправлення в ухвалу Деснянського суду м. Києва від 12.12.2014. У відповідності до довідки від 07.11.2024, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» зазначено, що [PERSON] ігноруються вимоги законодавства та не виконується рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2010 понад 13 років, у зв`язку з чим заборгованість за вказаним судовим рішенням складає 102 133,27 доларів США, що еквівалентно 806 921,87 грн. станом на 14.07.2010 не погашена. За відомостями Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 25.11.2024, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № 29238721 з примусового виконання виконавчого листа № 2-612, виданого 25.07.2011 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у розмірі 808 741,87 грн. 17.10.2011 державним виконавцем відкрито виконавче провадження, а згодом 07.10.2014 державним виконавцем винесено постанову на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» про повернення виконавчого документа стягувачу. Також, у відділі перебувало на виконанні виконавче провадження № 29203562 з примусового виконання виконавчого листа № 2-612 про стягнення солідарно з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у розмірі 808 741,87 грн. Зокрема повідомлено, що стягнення коштів з боржників за вищевказаними виконавчими документами не проводилось. Відповідач [PERSON] після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 12.10.2012 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Станом на даний час рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-612/2010 не виконане. Предметом позову у вказаній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Крім того, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р). Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, інфляційне збільшення нараховується на суму боргу і є видом відшкодування втрат при недобросовісному виконанні грошових зобов`язань. Судом встановлено, що станом на день звернення позивача з даним позовом відповідачі [PERSON] а [PERSON] неналежним чином виконували зобов`язання за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2010, заборгованість відповідачів становила 102 113 доларів США 27 центів еквівалентом станом на 14.07.2010 у розмірі 806 921,87 грн., а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦПК України. Позивачем надано розрахунок суми 3 % річних та суми інфляційних втрат за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, у відповідності до яких позивачем нараховано 3 % річних у сумі 15 014,85 доларів США , що еквівалентно 622 458,62 грн. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідачем [PERSON] в процесі розгляду справи було заявлено про зменшення розміру 3 % річних до 1 000 грн. В обгрунтування викладеного зазначено, що родина відповідачів перебуває в складних життєвих обставинах, зокрема [PERSON] потребує постійного стороннього догляду, є лежачою хворою, та хворіє зокрема на параноїдальну шизофренію. Також відповідач зазначає, що має сина [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом дитинства, потребує дорого вартісної реабілітації. При цьому, відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання рішення суду, не наведено дій, що свідчили б про виконання судового рішення, а відтак доводи відповідача щодо скрутного становища суд відхиляє, та не приймає до уваги при ухваленні рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що відповідачі не виконують належним чином покладені на них зобов`язання рішенням суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання рішенням суду, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 15, 16, 19, 257, 261, 267, 526, 530, 549, 599, 611, 625, ЦК України,

Outcome: approved