Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] про заборону виїзду малолітніх дітей за межі України без згоди батька. Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішенням цього ж суду від 20.05.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Вказує, що під час шлюбу на підставі договору дарування від 22.03.2024 року позивач подарував своїй дочці [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , а згідно договору дарування від 31.03.2024 року дочці [PERSON] - земельну ділянку в урочищі «Біля Федя» в с. Угринів. Зазначає, що відповідач не дає позивачу доступу до подарованого будинку. Зауважує, що у позивача є підозра про те, що відповідач має намір вивезти їх неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька. Тому просив заборонити виїзд малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за межі України без згоди батька. ІІ. Стислий виклад позиції учасників справи. Представник третьої особи до суду надав пояснення в яких зазначив, що позивачу слід відмовити у позові з підстав недоведеності наявного ризику реальної загрози неправомірного вивезення дітей за межі України. Відповідач правом на подання відзиву не скористалась. Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити. Вказав, що підставою позову стала наявність у нього підозри про намір відповідача вивезти дітей до російської федерації, так як там проживають її родичі. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що наміру вивозити дітей до російської федерації вона не має та підозри позивача щодо цього безпідставні. Вказала, що не хоче, щоб обмежували права дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Проти позову заперечував. ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 18.02.2025 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.04.2025 року постановлено залучити до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про заборону виїзду малолітніх дітей за межі України без згоди батька третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Угринівської сільської ради. Ухвалою суду від 23.04.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що рішенням Тисменицького районного суду від 20.05.2024 року постановлено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвати (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06.08.2015 року виконкомом Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 28.01.2019 року виконавчим комітетом Угринівської сільської ОТГ Тисменицького району Івано-Франківської області, у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] (а.с.11). В судовому засіданні було відтворено відеозапис, доданий до матеріалів справи позивачем, на якому зафіксована суперечка сторін з приводу дітей, чути дитячий плач. V. Мотиви з яких виходить суд та норми права. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 СК України). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, з відповідними змінами). Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України). На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, дія якого продовжена до теперішнього часу. Верховний Суд у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 748/1575/22 вказав, що внесення Кабінетом Міністрів України у 2022 році змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема доповнення їх пунктом 2-3 щодо порядку виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, було обумовлено введенням воєнного стану в Україні внаслідок агресії російської федерації, пов`язаними із цим ризиками та обмеженнями і необхідністю врахування в першу чергу найкращих інтересів дітей. Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Способами захисту сімейних прав та інтересів статтею 18 СК України визначено, зокрема такі: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини». За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17184/19 та від 12 червня 2023 року у справі № 748/1575/22. VІ. Висновки суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. У розглядуваній справі [PERSON] , посилаючись на те, що у нього є підозра про намір відповідача вивезти їх спільних неповнолітніх дітей до російської федерації, просив суд заборонити виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди батька. Суд, вирішуючи спір по суті, приймає до уваги приписи пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України на час введення воєнного стану в Україні, які передбачають можливість виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, у супроводі, зокрема одного з батьків за наявності свідоцтва про народження дитини. Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України. Підстав для виняткового врегулювання цього питання саме щодо малолітніх [PERSON] та [PERSON] позивачем у цій справі не доведено. В ході розгляду справи [PERSON] не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки [PERSON] , що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України. Суд зауважує, що стороною позивача не надано жодних доказів, які б вказували на фактичне вчинення відповідачем будь-яких дій спрямованих на вивезення дітей до російської федерації, що зі слів позивача і стало підставою для звернення до суду, так і на загрозу вчинення таких дій. Так, наданий суду відеозапис, що був продемонстрований в судовому засіданні, свідчить про наявність конфлікту між сторонами щодо дітей, однак не доводить наявність у відповідача наміру вивезти дітей до російської федерації. З огляду на те, що у цій справі позивачем не доведено створення відповідачем реальної загрози неправомірного вивезення дітей, які мають звичайне місце проживання в Україні, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відтак, в задоволенні позову слід відмовити. VІІ. Судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із вищевикладеним суд вважає, що судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 1211,20 грн за подання позовної заяви слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed