Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0622 га. Свої вимоги позивач обґрунтовує вимоги тим, що 22.06.1999 року його батько, [PERSON] , подарував йому житловий будинок [ADDRESS] , розташований на приватизованій земельній ділянці, про що свідчить договір дарування. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю від 04.05.1999 року, площею 0,0622 га. Право власності на будинок зареєстровано за позивачем у Павлоградському БТІ. Позивач стверджує, що разом із правом власності на будинок до нього перейшло право власності і на земельну ділянку. [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після його смерті прийняла відповідач, [PERSON] , сестра позивача. У судове засідання позивач та відповідач не з`явились, подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги позивач підтримав в повному обсязі, відповідач визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.\~\~\~Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивача мають бути задоволеними з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22.06.1999 року за договором дарування, посвідченим Першою павлоградською держнотконторою, [PERSON] подарував позивачу, [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на будинок за позивачем було зареєстровано в Павлоградському БТІ 07.06.1999 року, що підтверджується довідкою КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 12.11.2024 року № 18068. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю від 04.05.1999 року. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру № НВ-4600599432024 від 14.07.2024 року, земельна ділянка має площу 0,0622 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після його смерті прийняла відповідач, [PERSON] . Відповідач визнала позов. Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відтак, суд застосовує відповідні норми права, які діяли під час виникнення відповідних правовідносин між їх сторонами. Відповідно до ст. 30 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду разом із цими об`єктами переходить право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено договором. Частиною 2 ст. 67 ЗК України встановлювалося, що розмір земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку в містах не повинен перевищувати 0,1 га. Спірна земельна ділянка площею 0,0622 га відповідає цій вимозі. Позивач набув право власності на житловий будинок 22.06.1999 року на підставі договору дарування, а отже, разом із будинком до нього перейшло право власності на земельну ділянку. Договір дарування не містить застережень щодо непереходу права на земельну ділянку. Визнання позову відповідачем підтверджує відсутність спору щодо права позивача. Спадкування відповідачем майна після смерті [PERSON] 16.04.2013 року не впливає на право позивача, оскільки земельна ділянка перейшла до нього у 1999 році. Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved