Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

17 жовтня 2024 року Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення вартості автомобіля та моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 17 травня 2018 року Святошинським районним судом міста Києва у справі № 759/11871/17 було прийнято рішення, відповідно до якого відповідачів - [PERSON] та [PERSON] зобов`язано повернути позивачу - [PERSON] автомобіль марки «Chevrolet» модель «Lacetti» 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , видане ВРЕР-6 УДАІ в м.Києві 16.06.2012 року. 10 вересня 2018р. року Святошинським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист у справі № 759/11871/17. 22 лютого 2021 року Святошинським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] щодо витребування у відповідачів на користь позивача вищезазначеного автомобіля. 11 січня 2022 року Святошинським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] щодо витребування у відповідачів на користь позивача вказаного автомобіля та направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржниками кримінального правопорушення, оскільки [PERSON] та [PERSON] рішення суду та вимоги державного виконавця не виконали, автомобіль позивачу не повернули. У зв`язку із цим позивач звертається до суду із захистом своїх майнових прав щодо компенсації відповідачами вартості автомобіля, який не було фактично повернуто в натурі в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року у справі № 759/11871/17. На підстави викладеного просив суд: стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача - Фізичної особи-підприємця [PERSON] ринкову вартість автомобіля марки «Chevrolet» модель «Lacetti» 2007 року випуску у розмірі 213 351,70 грн. (двісті тринадцять тисяч триста п`ятдесят одну гривню сімдесят копійок); стягнути з відповідачів з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн. (двадцять тисяч гривень нуль копійок). Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 27 листопада 2024 року. Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, встановивши загальний порядок дослідження доказів. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Від представника позивача - адвоката Марченка В.О. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, відповідно до якої позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки в суд не повідомили, відзиву на позовну заяву суду не надали. У зв`язку із неявкою сторін у судове засідання, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності докази по справі, суд прийшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положення ст. 15 ЦК України, говорить про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 та п. 8, п. 9 ч.2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч.1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 21 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч.3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). За змістом ч.2 ст. 1213 ЦК України, у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/11871/17 відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , зобов`язано повернути позивачу - [PERSON] автомобіль марки «Chevrolet» модель «Lacetti» 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідачі рішення суду щодо повернення автомобіля не виконали. Даний факт підтверджується постановою Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 11 січня 2022 року у виконавчому провадженні № [NUMBER]. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (Справа «Рисовський проти України», заява № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). Верховний Суд у Постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначив, що поширення правил кондикції лише на речі, визначені родовими ознаками, є проявом звужувального тлумачення норм права, яке в цій ситуації є невиправданим та таким, що прямо суперечить приписам статті 1213 ЦК України, яка передбачає обов`язок набувача майна повернути його власнику в натурі, а у випадку неможливості повернення майна в натурі - відшкодувати його вартість. Застереження законодавця щодо необхідності відшкодування вартості майна в разі неможливості його повернення в натурі стосується насамперед речей, визначених індивідуальними ознаками, адже речі, визначені родовими ознаками, є замінними, тобто такими, що не можуть бути безповоротно втрачені. Тлумачення статті 1213 ЦК України дає підстави для висновку, що відшкодування вартості безпідставно збереженого майна застосовується у випадку встановлення неможливості повернення майна в натурі, що може бути пов`язане зі знищенням речі, її переробленням, втратою, протиправною передачею третій особі тощо. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що з урахуванням особливостей транспортного засобу як рухомої речі, яка може бути вільно переміщена у просторі, розібрана, перероблена тощо, відсутність протягом тривалого часу результатів від заходів, спрямованих на його розшук, може за конкретних обставин справи кваліфікуватися як неможливість повернення безпідставно збереженого майна в натурі. У контексті наведених доводів Велика Палата Верховного Суду зазначає, що застосування правил, передбачених частиною другою статті 1213 ЦК України, у цій справі є безпосереднім наслідком обставин неможливості виконання судового рішення про витребування автомобіля з володіння, як наслідок створених відповідачем наслідків. Відносини з відшкодування вартості безпідставно збереженого майна за своїм змістом не є суто кондикційними (у вузькому чи широкому значенні), а пов`язані зі вжиттям спеціальних заходів замість повернення безпідставно збереженого майна з огляду на неможливість його повернення в натурі. Субсидіарна реалізація механізму, передбаченого частиною другою статті 1213 ЦК України, у ситуації, коли рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння неможливо виконати з причин втрати такого майна після ухвалення рішення суду, допускається як у порядку, визначеному розділом VI ЦПК України, через подання заяви про зміну способу виконання судового рішення, так і шляхом пред`явлення окремого позову про відшкодування вартості безпідставно збереженого майна. На підтвердження ринкової вартості автомобіля станом на момент подання позову, позивачем надано оголошення з продажу аналогічних автомобілів із найбільш популярного сайту продажу автомобілів в Україні - «Авторіа» (www.auto.ria.com), відповідно до яких середньоринкова (середня арифметична) вартість автомобіля марки «Chevrolet» модель «Lacetti» 2007 року випуску становить 5177,18 доларів США грн., що в гривневому еквівалентів складає 213 351,70 грн. за курсом 41,21 грн. за 1 долар США відповідно до курсу Національного банку України на день подання позову. Розрахунок здійснений шляхом здобуття середньої арифметичної з вартостей 11 аналогічних автомобілів ((4200$+4500$+4500$+4700$+4900$+4999$+5400$+5650$+6000$+6000$+6100$) /11 = 5177,18 доларів США). Відповідачі до суду не з`явилися, обгрунтованого заперечення з приводу ринкової ціни автомобіля не надали. Верховним Судом у Постанові від 03 липня 2023 року у справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447 сво 22) щодо компенсації збитків зроблено висновки, що розмір збитків визначається з урахуванням ринкових цін, що існували в місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом, або на день ухвалення рішення суду, а не на день придбання майна. Водночас, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни на день ухвалення рішення (частина третя статті 623 ЦК України), якщо вартість такого товару істотно зросла, порівняно з датою подання позову. Це правило застосовується не за ініціативою суду (що було б порушенням принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача). Позивачем у прохальній частині позовної заяви збитки визначені на день пред`явлення позову. Обґрунтування ринкових цін на автомобіль на день ухвалення рішення суду, їх істотного збільшення, позивачем не надано. Відповідно до ч.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності ті інших речових прав» № 5 від 07.02.2014р., право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява N 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява N 38722/02) в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження N 12-204гс19) (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження N 12-80гс20) (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21) (пункт 24)). Судом також встановлено, що з моменту набрання законної сили рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/11871/17, яким зобов`язано відповідачів повернути автомобіль, пройшло понад шість років, однак автомобіль не повернуто. Суд вважає даний час достатнім для повернення автомобіля. У примусовому порядку зазначене рішення суду виконавчою службою не виконане. Має місце тривале порушення майнових прав позивача, у зв`язку із неповерненням належного йому на праві власності автомобіля. Положення статті 23 ЦК України зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому, суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди (п.1). Моральна шкоди - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкоди може полягати, зокрема, у моральних переживанням та стражданням особи у зв`язку із пошкодженням об`єктів власності (майна) та/або при настанні інших негативних наслідків, зокрема, фактичної втрати(п.3). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14- 714цс19), Постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року. У Постанові від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначає, що тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Дана позиція, зокрема, закріплена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20, зробила висновок, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. З урахуванням реальної вартості автомобіля та тривалості порушення прав позивача, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості. Має місце протиправна поведінка відповідачів, порушення прав позивача та причинний зв`язок між ними, що призвело до моральних страждань позивача. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положення ст. 55 Конституції України закріплює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до п.5 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є судовий захист цивільного права та інтересу. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами першою та другою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положення частини першої статті 15 ЦК України зазначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Outcome: approved