Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

до Голосіївського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] (надалі за текстом також - позивач), в порядку статті 110 Сімейного кодексу України з вимогою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з [PERSON] (надалі за текстом також - відповідач) у твердій грошовій сумі в розмірі 15 000,00 гривень. Вимоги щодо поділу майна подружжя не заявлялися. Заяви та/або клопотання учасників справи У поданій до суду позовній заяві позивач вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення; розгляд справи просить здійснювати без її участі. Інші процесуальні дії у справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2024 головуючим суддею у справі визначений суддя Чекулаєв С.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 11.03.2025. У зв`язку із неявкою відповідача судове засідання відкладене на 20.05.2025. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом надсилання поштової кореспонденції, яка повернулася до суду із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Так, з матеріалів справи вбачається, що копія ухвали про відкриття провадження у справі, направлялися відповідачу рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти: 06 102 560 162 33) на відому адресу його місця проживання, проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду не була вручена та повернулася на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Окрім того, суд додатково викликав відповідача в судові засідання шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судові засідання відкладалися у зв`язку з неявкою відповідача. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені статтею 280 ЦПК України, згідно якої передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В цьому випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Фактичні обставини встановлені судом Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 06.08.2013 суд встановив, що 06.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зроблений відповідний актовий запис №1284. Прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.01.2017 суд встановив, що у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Батьком дитини вказаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 03.04.2017 виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання Голосіївської РДА суд встановив, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1025750 суд встановив, що позивач - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З наявних у справі доказів суд встановив, що позивач здійснює виховання малолітнього [PERSON] , зокрема, уклала договори: про надання послуг з організації занять спортом дитини у спортивній школі (Договір №207 від 02.03.2024), про надання інформаційно-консультаційних послуг з напрямку ІТ та розвитку особистих якостей дитини (Договір №31-10-01/2024 CMS від 31.10.2024). Окрім того, з наданих позивачем медични документів, вбачається, що дитина відвідує лікаря-невролога та має потребу у психолого-педагогічній адаптації. Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено. Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд Відповідно до статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України (надалі за текстом також - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Згідно положень частини третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною третьою статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (частина друга статті 114 СК України). Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (частина третя статті 115 СК України). Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і позивач поновлювати їх не має наміру. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої малолітньої дитини - [PERSON] . Враховуючи викладені обставини суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Щодо стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі суд зазначає наступне. Положеннями статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У відповідності до частини першої статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1ст. 184 СК України). При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст.182 СК України. Отже, при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню на утримання дитини, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину, вартість спортивно-виховних заходів, стан здоров`я дитини, а також неподання позивачем інших доказів на підтвердження заявлених вимог, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 6 000,00 гривень, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється в порядку визначеному статтею 141 ЦПК України. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 968,96 гривень, що підтверджується квитанцією №4613-8670-4168-3394 від 12.12.2024. Таким чином, оскільки позовні вимоги про розірвання шлюбу задоволенні, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 968,96 гривень.

Outcome: partial