Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У січні 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. З огляду на викладене, позивач просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 25 квітня 2017 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 197, а також залишити дитину проживати з матір`ю. Заперечення відповідача 05 березня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому відповідач категорично заперечував проти розірвання шлюбу, оскільки вважає, що підстави для розірвання шлюбу відсутні. Вказував на те, що на даний час у їхній сім`ї панує повага та взаєморозуміння, сторони узгодили, розподілили та виконують свої обов`язки з ведення спільного господарства, у тому числі і по спільному вихованню дитини. Відповідач переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу можливе й це буде відповідати якнайкращим інтересам сина. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 13 січня 2025 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду по суті. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 18 квітня 2025 року справу прийнято до провадження судді, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином. Долучила до матеріалів справи заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог [PERSON] про залишення місця проживання сина сторін з матір`ю - заперечував, вважав їх передчасними, необґрунтованими та недоведеними. Обставини справи, що встановлені судом 25 квітня 2017 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії серія [NUMBER] , актовий запис № 197. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] » Від подружнього життя у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Мотиви, з яких виходить суд, ти застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлено одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За змістом ч. 2 ст. 114 у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] категорично заперечує проти одночасного вирішення судом питання про розірвання шлюбу та залишення малолітнього сина проживати разом з матір`ю, вважає такі вимоги необґрунтованими, недоведеними та передчасними. Звертав увагу суду на те, що такий спір має вирішуватися за обов`язковою участю органу опіки та піклування, який має надати суду відповідний висновок за результатами проведення передбачених законом обстежень. Аргументи відповідача суд приймає до уваги та вважає обґрунтованими з таких підстав. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Позивач [PERSON] , заявляючи вимогу про залишення дитини з матір`ю, жодними належними та допустимими доказами такі вимоги не підтверджує, орган опіки та піклування, участь якого в такій категорії справи є обов`язковою, - не залучає. З огляду на викладене, та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач визнає позовні вимоги у частині таких вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди - є неможливим та буде суперечити інтересам сторін. У частині позовної вимоги про залишення місця проживання малолітнього сина сторін - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, суд, враховуючи наявність спору між сторонами, роз`яснює, що питання про визначення місця проживання дитини є предметом окремого судового розгляду. На підставі ст. ст. 104, 105, 110, 112, 114, 115 СК України,

Outcome: partial