Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

У липні 2023 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 квітня 2019 року у розмірі\~ 30 519,51 грн. станом на 10 березня 2023 року, яка складається з наступного:\~ 24 965,57 грн. заборгованість за кредитом,\~ 5553,94 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 11 квітня 2019 року. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Відповідач підписанням даної заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (договір). Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, однак відповідач зі своєї сторони порушив умови договору внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 10 березня 2023 року становить 30 519,51 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 серпня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. 13 листопада 2023 року на адресу суду від представника відповідача, адвоката Усатенка В.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким він просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що в позові не вказано коли на думку позивача, виникла заборгованість, з якої заборгованості позивач обрахував проценти. Заява не містить ніякої інформації про отримання відповідачем будь якої банківської карти та не містить інформації про отримання відповідачем кредиту. В позові взагалі не вказано дату коли відповідач взяв кредит та розмір такого кредиту. Відповідно до довідки доданої до позову відповідачу 30 жовтня 2019 року збільшено кредитний ліміт до 30 000 грн., який 30 грудня 2019 року був зменшений до 0,00 грн. В позові банк просить стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 10 березня 2023 року, яка складається з 24 965,57 грн. заборгованість за кредитом, 5 553,94 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Тобто, в позові зазначено про наявність заборгованості за тілом кредиту та за відмотками. Відповідно до виписки за період 11 квітня 2019 року 15 березня 2023 року банк нарахував відповідачу лише заборгованість з відсотками у розмірі 31 894,56 грн., а заборгованість за тілом кредиту взагалі не нараховувалась, тобто інформація зазначена у позові взагалі не відповідає інформації відображеній у виписці, з чого випливає, що банк свавільно зазначив у позові розмір та структуру боргу без підтвердження її доказами. Позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження, з якими саме Умовами був ознайомлений відповідач, і чи відповідають такі Умови, тим що додані до позову. Анкета-заява підписана відповідачем 11 квітня 2019 року не містить у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Крім того, Умови і правила надання банківських послуг в Приватбанку взагалі відповідачу не надавали і не ознайомлювали, а тому позивачем безпідставно нараховані проценти та комісія. Позивач надав до суду паспорт споживчого кредиту у якому міститься інформація підписана відповідачем 11 квітня 2019 року, і вказана інформація зберігає чинність та є актуальною до 26 квітня 2019 року, тобто вказаний паспорт споживчого кредиту взагалі не може стосуватись збільшення кредитного ліміту, яке відбувалось з 28 травня 2019 року. Вказано, що позивач протиправно нараховував та списував з відповідача проценти та комісію, які не були встановлені договором, у зв`язку з чим банк безпідставно нарахував відповідачу заборгованість. Відповідно до виписки по договору відповідачу нараховувались та стягувались відсотки за користування кредитним лімітом у загальному розмірі 31 894,56 грн. Вказані платежі безпідставно нараховані банком, так як, анкета-заява підписана відповідачем 11 квітня 2019 року не містить у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії за обслуговування (членський внесок). З викладеного видно, що банк протиправно нараховував відповідачу не встановлені договором платежі у загальному розмірі 31 894,56 грн. Частину вказаних коштів банк самостійно списав з карткового рахунку відповідача на свою користь і просив стягнути з відповідача 30 519,51 грн., тобто банк безпідставно списав на свою користь 1 375,05 грн. (31 894,56 30 519,51 = 1 375,05), які є переплатою і підлягають поверненню банком відповідачу. Вказано, що у відповідача заборгованість взагалі відсутня, так як позивач безпідставно та необґрунтовано списав з коштів відповідача кошти не передбачені договором та у порушення норм законодавства, а у відповідача наявна переплата у розмірі 1 375,05 грн. Відповідач зараховував на картку грошові кошти, які з неї витрачав, при цьому, банк самостійно стягував з кредитної картки відповідача грошові кошти і вважає розмір стягуваних коштів правомірним і таким, що не підлягає доказуванню. При цьому, банк зазначив розмір заборгованості відповідача, який на його думку має бути стягнутий судом не надаючи жодного доказу існування такого боргу та його розміру, при цьому структура та розмір боргу зазначеного банком у позові не відповідає структурі та розміру боргу зазначеного банком у виписці. В позові банк застосовує концепцію негативного доказу, тобто, зазначає розмір боргу без надання жодного доказу, так як відповідно до виписок наданих банком відповідач сплачував грошові кошти на кредитну картку, а банк самостійно стягував грошові кошти і розрахунку правильності стягуваних банком коштів до суду не надано. 08 січня 2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Вказано, що кредитний договір між сторонами складено за принципом договору приєднання (ст.634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на сайті банку та є загальнодоступними. Підписавши анкету позичальник погоджується виконувати зобов`язання, зазначені в Умовах та Правилах надання банківських послуг. Позивачем надано до суду копію анкети-заяви від 11 квітня 2019 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Також, до матеріалів справи\~ долучено Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» з якої чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3,5%, вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо. Сторонами при укладанні кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. З виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів, чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. 05 листопада 2024 року до суду надійшла заява від представника відповідача, відповідно якої він просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. Представником позивача 02 грудня 2024 року подано до суду письмові заперечення щодо поданої представником відповідача заяви на компенсацію витрат на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Усатенко В.Ю. просив у задоволенні позову відмовити. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 11 квітня 2019 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанку». Шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, за змістом якої відповідач погодився з тим, що зазначена заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає договір про надання банківських послуг. У наданій банком інформаційній довідці про умови кредитування зазначена орієнтовна відсоткова ставка за користування кредитом, розмір щомісячних платежів від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. Зазначено, що дана інформація зберігає чинність та є актуальною до 26 квітня 2019 року. За наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за договором б/н від 11 квітня 2019 року, станом на 10 березня 2023 року становить 30 519,51 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 24 965,57 грн.,\~ заборгованості за відсотками за користування кредитом\~ в сумі 5553,94 грн. Позивачем долучено до матеріалів справи виписку за договором № б/н по рахунку [PERSON] за період з 11 квітня 2019 року по 01 січня 2023 року. Відповідач підтвердив факт укладення між ним та банком кредитного договору, однак не погоджується із заявленою у позові сумою кредитної заборгованості, яку позивач просить з нього стягнути. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~ 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що «Анкета-заява» разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору», оскільки вважає, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, дійсно, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях. Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши анкету-заяву та позичальник був ознайомлений з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку». Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та правилами надання банківських послуг та Витягом з тарифів банку відповідач був ознайомлений і погодився на їх умови, або ж, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та в зазначених в документах доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому відсутні підстави вважати, що зі споживачем відбулося узгодження саме тих умов, на які посилається банк у позовній заяві. Разом з тим, як убачається з виписки по рахунку, банком окрім тіла кредиту, також з рахунку відповідача списувалися кошти на погашення відсотків за використання кредитного ліміту, розмір та порядок нарахування яких сторонами у кредитному договорі не узгоджувались. Враховуючи, що позивач списував з рахунку відповідача внесенні останнім на погашення тіла кредиту, і звертав їх на погашення відсотків, які не були передбачені взаємними домовленостями, заявлений позивачем розмір заборгованості не є достовірним. Судом проаналізовано співвідношення отриманих відповідачем коштів і повернутих на погашення кредиту, з чого зроблено висновок, що сума повернутих в рахунок погашення тіла кредиту коштів перевищує суму коштів, отриманих відповідачем в межах кредитного договору. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку, що необхідно у позові відмовити у повному обсязі. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови з задоволенні позову на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Велика Палата Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таки витрат. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Судом установлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання професійної правничої допомоги, додаткову угоду, квитанцію. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Outcome: approved