Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що вона є власником трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.03.2010 року. З моменту отримання права власності на дану квартиру позивачка була позбавлена можливості у ній проживати, оскільки відповідачка по справі перешкоджала їй у цьому. Позивачка вказує, що вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. В результаті позивачка отримала другу групу інвалідності за загальним захворюванням. Позивачці, як інваліду ІІ групи, потрібен спокій і комфортні умови проживання. Однак позивачка позбавлена можливості зайти і проживати у своїй квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, оскільки там без будь-яких підстав та реєстрації проживає її колишня свекруха відповідачка по справі [PERSON] . На неодноразові звернення позивачки до відповідачки з приводу незаконного проживання у її квартирі та з вимогою виселитись вона добровільно не реагує. Крім того, у квартирі чиниться безлад, оскільки відповідачка зносить туди різного роду сміття та непотріб. В жовтні 2023 року позивачка намагалась потрапити у власну квартиру, але не змогла цього зробити, оскільки замки до вхідних дверей були замкнені. Позивачка звернулася із заявою про неправомірність дій відповідачки до Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. Вказані матеріали були направлені на розгляд начальнику СВ Калуського РВП для прийняття рішення згідно ст.214 КПК України. Але у зв`язку із відсутністю даних, які б вказували на наявність у діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення, позивачці було рекомендовано звернутися з позовом до суду. Відповідачкою по справі з ТзОВ «Теплодім» договір найму чи піднайму з іншими особами не укладався. Відповідачка в даній квартирі проживає незаконно та безпідставно, комунальні послуги не сплачує. Це призвело до утворення боргу по сплаті за комунальні та інші послуги. Так, відповідно до акту звірки №2996181-в від 19.10.2023 року за період з 01.05.2022 року по 19.10.2023 року заборгованість за спожитий газ становить 2889,86 грн., за електричну енергію борг за період з 01.09.2023 року по 01.10.2023 року становить 1064,08 грн. Згідно акту звірки розрахунків за квартплату ТзОВ «Теплодім» за період з 01.09.2020 року по 30.09.2023 року становить 927,34 грн., а борг ТзОВ «Теплодім +» за аналогічний період становить 4660,70 грн., борг перед ТОВ «Екоприкарпаття» станом на вересень 2023 року становить 616,96 грн. Борг за розподіл та доставку газу станом на вересень 2023 року становить 1436,85 грн. Позивачка вказує, що вона намагалась в добровільному порядку врегулювати з відповідачкою дану ситуацію, але з оку відповідачки були то погрози, то прохання продати цю квартиру за мізерну ціну. Позивачка через дії відповідачки позбавлена можливості користуватися власною квартирою, на сьогоднішній день орендує квартиру, в той час як у неї є власне житло. Позивачка вважає, що відповідачка по справі не має ніякого відношення до майна, яке належить їй на праві власності, а тому повинна бути виселена із належної позивачці квартири. На прохання позивачки звільнити житло та повернути ключі від квартири відповідачка відмовляється. За таких обставин позивачка змушена звернутися до суду та просить виселити відповідачку із незаконно займаної нею квартири [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачки на її користь заборгованість за спожитий газ в розмірі 2889,86 грн., заборгованість за електричну енергію в розмірі 1064,08 грн., за квартплату ТОВ «Теплодім» за період 01.09.2020 по 30.09.2023 року в розмірі 927,34 грн., борг ТзОВ «Теплодім +» за аналогічний період в розмірі 4660,70 грн., борг перед ТОВ «Екоприкарпаття» в розмірі 616,96 грн., борг за розподіл та доставку газу станом на вересень 2023 року в розмірі 1436,85 грн., а також судові витрати. Відповідачка подала відзив на позовну заяву. Позов не визнає, посилання позивачки, що відповідачка незаконно там проживає та чинить їй перешкоди у праві користування та розпорядження квартирою не відповідають дійсності. Син відповідачки [PERSON] мав одружуватися, тому відповідачка вирішила придбати йому житло і з цією метою купила йому квартиру, а саме цю спірну квартиру по [ADDRESS] , але записала квартиру на сина. З часу купівлі сину цієї квартири з 15.08.2000 року відповідачка проживала у цій квартирі та утримувала, проживає там і на даний час. У 2005 році, перебуваючи у шлюбі, син відповідачки [PERSON] познайомився із позивачкою по справі [PERSON] і таємно зустрічались. У листопаді 2006 року [PERSON] розлучається із [PERSON] і почав разом проживати з [PERSON] у м. Києві, так як у спірній квартирі проживала власне відповідачка, яка була проти того, щоб син зустрічався та жив із позивачкою. Відповідачка наголошує, що позивачка [PERSON] з часу знайомства із її сином жодного дня в спірній квартирі не проживала та не була зареєстрована по даний час, навіть ніколи не мала ключів, так як вона знала, що в цій квартирі проживає відповідачка і відповідачка була проти такого їх шлюбу. Ця квартира була формально переписана на позивачку у 2010 році у зв`язку із збігом тяжких обставин. Так із самого договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2010 року зрозуміло, що ця квартира була переписана відповідачкою [PERSON] по довіреності від сина [PERSON] на позивачку [PERSON] виключно із збігом тяжких обставин, оскільки її син на той час обвинувачувався за ст.212 КК України. Відповідачка зазначає, що з метою допомоги своєму сину [PERSON] , який був у скрутному матеріальному становищі, вона формально переписала цю квартиру без коштів, без сина (по довіреності від нього) на тодішню його співжительку [PERSON] , яка зобов`язалася переписати квартиру назад після завершення кримінального провадження щодо сина відповідачки. 02.02.2012 року вироком Івано-Франківського міського суду [PERSON] засуджено до 2 років позбавлення волі зі сплатою штрафу в розмірі 2 млн.643 тис.828 грн. з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.04.2022 року сина позивачки [PERSON] звільнено від відбування основного покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. Оскільки позивачка, придбаваючи житло у 2010 році, достеменно знала про проживання в ньому відповідачки, як члена сім`ї колишнього власника цього житла і з 2010 по 2023 роки жодних претензій щодо її там проживання не висловлювала та не усувала перешкоди у його користуванні. Позивачкою не надано належних і допустимих доказів, на підставі яких вона хоче виселити відповідачку із займаного житла, яким відкрито, добросовісно та безперервно користується на протязі 23 років. Щодо вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за комунальні послуги згідно рахунків комунальних служб, то такі борги позивачем, як власником житла, ще не сплачені і не можуть ставитися у їх стягнення на її користь. Тому відповідачка просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позивачка подала відповідь на відзив. Наголошує, що спірна квартира була оформлена на неї в той момент, коли вона розірвала стосунки із сином відповідачки [PERSON] . Це рішення було прийнято ним самим, адже він боявся, що позивачка подасть заяву до суду про стягнення аліментів і його притягнуть до відповідальності за статеві зв`язки із неповнолітньою. Те, що заявляє відповідачка, є підлою брехнею. Позивачка спірною квартирою не цікавилась, тому що у них з відповідачкою була усна домовленість, що відповідачка там проживає, сплачує комунальні послуги до повноліття дітей. Але трохи більше двох років тому позивачці почали телефонувати з різних комунальних служб і погрожувати судами за несплачені комунальні послуги за адресою [ADDRESS] . Коли позивачки звернулася до відповідачки, то остання запевнила, що борги виплатить, але так і не виплатила. Позивачка вказує, що останньою каплею її терпіння стало те, що відповідачка не пускала до квартири сина позивачки [PERSON] для того, щоб він виписав показники лічильників. Позивачка наголошує, що вона має повне право відстоювати власні інтереси та інтереси своїх дітей. Тому просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідачка своїм правом подати заперечення не скористалася. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив. Наголосили, що на даний час від моменту подання позовної заяви розмір заборгованості по оплаті за комунальні послуги зріс, та, оскільки, позивачка не має змоги отримати довідки про актуальну заборгованість, то позовні вимоги вони не збільшують і просять позов задоволити. Представник відповідачки в судовому засіданні просив відмовити в задоволення позову з підстав, які викладені у відзиві на позов. Наголосив, що згідно п. 6 договору купівлі продажу кватири від 10.03.2020 року саме покупець як власник несе обов`язок сплачувати за надані комунальні послуги. Визнав, що відповідачка хоч і має інше зареєстроване місце проживання, проте, постійно проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] і частково оплачує за комунальні послуги. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 10.03.2020 року (а.с. 4-5, 6). Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.05.2024 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу від 10.03.2020 року було відмовлено. Дане рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.05.2024 року залишено без змін як постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26.09.2024 року, так і постановою Верховного Суду від 02.04.2025 року. Отже, позивачка є законним власником спірної квартири. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. З цього випливає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Верховний Суд України в листі від 01.03.2015р. «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2014 р.», вказав на те, що аналіз норм ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Як зазначено в листі ВСУ від 01.07.2013р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, з правовідносинами, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Стосовно збереження права користування житлом членами сім`ї колишнього власника слід зазначити, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника». Відповідачка [PERSON] є матір`ю колишнього власника житла [PERSON] . А тому після набуття позивачкою права власності на спірну квартиру відповідачка фактично втратила право на користування спірною квартирою по [ADDRESS] . Крім того, відповідачка, як представник продавця, під час укладення договору купівлі-продажу особисто письмово підтвердила, що відсутнє право користування квартирою третіх осіб. А саме в п.13 договору купівлі-продажу від 10.03.2020 року дослівно зазначено наступне «Я, [PERSON] , представник продавця, підтверджую, що права користування вищевказаною квартирою у третіх осіб, в тому числі малолітніх чи неповнолітніх дітей, немає, що підтверджується довідкою, виданою 10.03.2010 року житлово-експлуатаційною конторою за № 576» (а.с. 4 зворот). Права відповідачки, яка не є власником квартири по [ADDRESS] , на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі №309/2477/16-ц від 16 січня 2019 року. Водночас судом встановлено, що відповідачка продовжує проживати у належній позивачці квартирі по [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується наявними в матеріалах справи актами № 52 від 31.10.2023 року та № 51 від 03.01.2024 року, складеними комісією ТОВ «УК «Теплодім+» (а.с. 9, 33). Крім того, відповідачка визнає, що вона дійсно, хоч і не зареєстрована, але проживає у спірній квартирі по [ADDRESS] . Згідно із ч. 1\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. При вирішенні питання про виселення відповідачки суд враховує, що згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі\~статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom» (МакКенн проти Сполученого Королівства)). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття\~1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014\~року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04), §\~166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у права на повагу до житла та\~на мирне володіння майном із гарантіями\~статті 8 Конвенції та\~статті 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно\~є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаних статей, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у права на повагу до житла та права\~власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування\~- передбачуваними. Інакше кажучи, оскаржений захід повинен не тільки мати підставу в національному законодавстві, але й відповідати вимогам до якості закону:\~положення\~останнього\~мають бути достатньо чіткими у термінах і передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis,\~зокрема,\~рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43); - якщо можливість втручання у\~вказані права передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: у право на повагу до житла - лише в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; у право на мирне володіння майном - або з метою контролю за користуванням\~ним відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право на повагу до житлата у право\~власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення відповідно статті 8 Конвенції та статті\~1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втручання у право\~має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02),\~§ 56). Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis, зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07)). Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції\~(див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Станкова проти Словаччини» від 9 жовтня 2007 року («Stankova v. Slovakia», заява № 7205/02),\~§ 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, можна разом із іншими чинниками брати до уваги, вирішуючи питання про те, чи встановлений справедливий баланс оскарженим заходом (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy», заява № 33202/96), § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року («Dakus v. Ukraine», заява № 19957/07), «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14)). У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла скаржника, який не є власником будинку, та правом власності на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла скаржника, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову. Позивачка є власником спірної квартири. Повноту реалізації цього права обмежує проживання у квартирі відповідачки.\~Її виселення з будинку переслідує легітимну мету захисту права власності позивача. Така мета передбачена у пункті 2 статті 8 Конвенції, а тому є легітимною. З приводу\~пропорційності виселення відповідачки суд враховує, що відповідачка забезпечена іншим житлом, зокрема має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24), та на цей час з реєстрації не знята. Задоволення позову про виселення відповідачки належно збалансовує інтереси позивачки як власника квартири, право якої порушуються внаслідок проживання там відповідачки, й інтереси останньої, який має право проживання в іншому житлі. Отже, вимоги позивачки в частині виселення відповідачки із квартири за адресою [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідачки комунальних платежів. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний сплачувати за надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із\~ст. 5 цього Закону\~до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Порядок оплати житлово-комунальних послуг визначений\~ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно із якою споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно з ч. 3\~ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45) мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Згідно з ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2\~ст.43 ЦПК України\~обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, позивачка, заявляючи вимоги про стягнення з відповідачки на її користь заборгованості за спожитий газ в розмірі 2889,86 грн., заборгованості за електричну енергію в розмірі 1064,08 грн., за квартплату ТОВ «Теплодім» за період 01.09.2020 по 30.09.2023 року в розмірі 927,34 грн., боргу ТзОВ «Теплодім +» за аналогічний період в розмірі 4660,70 грн., боргу перед ТОВ «Екоприкарпаття» в розмірі 616,96 грн., боргу за розподіл та доставку газу станом на вересень 2023 року в розмірі 1436,85 грн., не надала доказів на підтвердження сплати нею відповідних комунальних послуг. А тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки нарахованої заборгованості по комунальних послугах. Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат. Позивачкою при зверненні з позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1073,80 грн. (а.с. 3). При цьому позивачка має статус особи з інвалідністю ІІ групи (а.с.17) Відповідно до пункту 9 частини першої\~статті 5\~Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Враховуючи, що позивачка є особою з інвалідністю ІІ групи, вона відповідно до пункту 9 частини першої\~статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~була звільнена від сплати судового збору. Відповідно до\~ п. 1 ч. 1 ст.7 Закону України «Про судовий збір»\~сплачена сума судового збору повертається у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. При таких обставинах, враховуючи, що позивачкою при зверненні до суду було по суті зайво сплачено судовий збір, наявні підстави для повернення позивачці сплаченої суми судового збору у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~ ст.ст. 317,319, 383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, ст.ст. 77,81,82, 259, 265, 268 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», -

Outcome: dismissed