Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Борисенко Альона Вікторівна, звернувся до суду та просив стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 7 924, 99 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 2500 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що він працює з 09.11.2009 року на підприємстві відповідача. З 11.11.2024 року продовжив дію трудового договору у Криворізькому Регіональному відділі організації роботи станцій виробничого підрозділу Служба роботи станцій Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». За період з 2017 року по 2021 року перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги. Пунктом 3.1.15 Колективного договору встановлено передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Так за період наданої відпустки з 20.03.2017 по 20.04.2017 року отримав матеріальну допомогу у розмірі 3200 гривень, сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1171.00 гривень; за період з 15.07.2018 року по 14.08.2018 року отримав 3\~723, 00 гривень, сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1346.24 гривень; за період з 13.12.2019 року по 15.01.2020 року отримав 4\~173, 00 гривень, сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1545.50 гривень; за період з 16.07.2020 року по 15.08.2020 року отримала 4\~723, 00 гривень, сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1\~976, 75 гривень, за період з 16.01.2021 року по 15.02.2021 року отримав 4723.00 гривень, сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1885.50 гривень. Станом на момент звернення до суду із вказаним позовом жодних доплат на відшкодування матеріальної допомоги на оздоровлення за періоди 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки додатково відповідачем не нараховано та не виплачено, отже загальна сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 7\~924.99 гривень, яку просить стягнути в судовому порядку. Ухвалою суду від 22.04.2025 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи. Представник відповідача скористався правом надання відзиву в якому звернули увагу, що позивач звернувся до суду з вимогою виплати сум матеріальної допомоги на оздоровлення, яка, на його думку, не була йому виплачена, під час надання щорічної відпустки, відповідно до п. 3.1.14 Колективного договору укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24.10.2011. Так, пунктом 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, в подальшому, відповідно п.п. 3,5 розділу І «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06 грудня 2016 року було встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується, як розрахункова величина, для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Постановою від 31 березня 2017 року за № Н-32/20, П-4-5г встановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Звернули увагу на практику застосування до спірних відносин ст. 9 КЗпП України у зв`язку із настанням погіршення та порушення суттєвих умов трудового договору. Просили врахувати висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду по справам №501/4789/21 від 25 січня 2024 року. Підкреслили, що позивач звернувся до суду лише у квітні 2025 року, тобто з пропуском строку, передбаченим ч. 1 ст. 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов наступного. За правилами ст.\~10\~Кодексу законів\~про працю\~України (далі КЗпП) колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Відповідно до ч. 1 ст.\~7\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. На підставі ст.\~13\~КЗпП у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.\~18\~КЗпП положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. За ч. 2 ст.\~97\~КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. У відповідності до ст.\~14\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. На підставі ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. За ст. 30 Закону України «Про оплату праці»\~при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Судом встановлено, що з 09.11.2009 року [PERSON] працює на підприємстві відповідача, що підтверджено копією трудової книги (а.с. 15-16). 20.01.2017 року, 31.01.2018 року,23.01.2019 року,23.01.2020 року продовжував дію трудового договору у Криворізькому Регіональному відділі організації роботи станцій виробничого підрозділу Служба роботи станцій Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 24; 26-28). За розрахунковими листами відповідача позивач перебував у відпустках з 20.03.2017 по 20.04.2017 року отримав матеріальну допомогу у розмірі 3200 гривень; з 15.07.2018 року по 14.08.2018 року отримав 3\~723, 00 гривень, з 13.12.2019 року по 15.01.2020 року отримав 4\~173, 00 гривень; з 16.07.2020 року по 15.08.2020 року отримав 4\~723, 00 гривень, з 16.01.2021 року по 15.02.2021 року отримав 4723.00 гривень (а.с. 17-20). За п. 3.1.15 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2014- 2015 роки передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.21-23) Спільною постановою від 14.04.2017 року ПЕРВИННОЇ ПРОФСПІЛКОВОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ВСП «ЕКСПЛУТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» застосовано з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «ЕКСПЛУТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с. 25). За ч. 2 ст.\~19\~КЗпП якщо роботодавець порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати роботодавцю подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. Правові і організаційні засади функціонування системи заходів по вирішенню колективних трудових спорів (конфліктів) і спрямований на здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними врегульовано\~Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Так відповідно до ч. 1 ст.\~2\~Закону України\~«Про порядок\~вирішення колективних\~трудових спорів\~(конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. У відповідності до ст.\~3\~Закону України\~«Про порядок\~вирішення колективних\~трудових спорів\~(конфліктів)» уповноважений найманими працівниками на представництво орган є єдиним повноважним представником найманих працівників до моменту припинення такого спору (конфлікту). На підставі ст. 7 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»\~розгляд колективного трудового спору (конфлікту) здійснюється примирною комісією та трудовим арбітражем. Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено\~Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 479/58/19 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі № 916/2721/18. Натомість, у даному випадку має місце позов [PERSON] , предметом якого є вирішення питання порушення законних прав та інтересів позивачки через недоотримання нею матеріальної допомоги на оздоровлення з вини відповідача на підставі умов діючого колективного договору, оскільки вона не оскаржує його умов та просить їх змінити, а також розгляд справи проводиться без залучення профспілкової організації для захисту інтересів позивачки, тому даний спір підпадає під юрисдикцію даного суду. Отже, суд, розглянувши справу, встановив, що у 2017-2021 роках позивачці при наданні відпусток надавалась за її заявою матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до п. 3.1.14 Колективного договору, які є чинними по цей час, яка відповідно повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати такої матеріальної допомоги. Однак в порушення Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення позивачці надавалась частково протягом 2017-2021 років, тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Так за\~Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн.. Відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн.. На підставі\~Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн.. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн.. Відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн.. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період наданої відпустки з 20.03.2017 по 20.04.2017 року сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1171.00 гривень; з 15.07.2018 року по 14.08.2018 року становить 1346.24 гривень; з 13.12.2019 року по 15.01.2020 року сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1545.50 гривень; з 16.07.2020 року по 15.08.2020 року сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1\~976, 75 гривень, з 16.01.2021 року по 15.02.2021 року сума недоплаченої матеріальної допомоги становить 1885.50 гривень. При цьому судом враховано, що за ч. 1\~ст. 9 КЗпП\~умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, внаслідок чого вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. За п. 3 Розділу ІІ «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. На підставі п. 5 Розділу ІІ «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що п. 3, 5 Розділу ІІ «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки за\~ст. 58 Конституції України\~передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Також за\~ст. 22 Конституції України\~при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Суд при цьому наголошує, що положення\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Отже, проаналізувавши у сукупності наведені положення\~Конституції України\~та\~ст. 9 КЗпП, суд дійшов висновку, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття таких законів, договорами про працю відповідно не мають зворотньої сили. Виходячи з наведеного обґрунтування, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачці частини матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2021 років у загальному розмірі 7\~924 гривень 99 копійок є неправомірними. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Дніпровського апеляційного суду від 3 лютого 2022 року по справі № 177/1110/21. Отже, приймаючи до уваги положення п. 3.1.15 Колективного договору, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення на її користь з АТ «Українська залізниця» недоплаченої суми матеріальної допомоги за період 2017-2021 років у загальному розмірі 7 924 гривень 99 копійок. Також згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про оплату праці»\~до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата, що є винагородою за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата, що є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку суду, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, тому суд відкидає посилання в цій частині представника відповідача на те, що матеріальну допомогу на оздоровлення неможливо розглядати в контексті структури заробітної плати. Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 760/14696/16-ц та від 10 лютого 2021 року по справі № 143/179/19. На підставі ч. 2 ст.\~233\~КЗпП (в редакції до змін від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд також зазначає, що відповідно до ст.\~233\~КЗпП (в редакції від 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Натомість, на підставі п. 1 Прикінцевих положень\~КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Крім цього, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій\~статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року по справі № 300/4201/22. Враховуючи викладене, а також те, що питання про звільнення позивачки з роботи у відповідача не є предметом вирішення даного спору, враховуючи, що на момент невиплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення діяли норми\~ст. 233 КЗпП, які передбачали можливість в разі порушення законодавства про оплату праці працівнику звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, то в даному випадку підстав для застосування тримісячного строку для звернення до суду з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, відповідно не підлягають застосуванню. Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем не було пропущено строки звернення до суду із даним позовом відповідно до\~ст. 233 КЗпП, внаслідок чого заявлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3\~ст. 133 ЦПК\~належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом\~ст. 137 ЦПК\~несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн. підтверджується: ордером адвоката № 1378563, договором від 15.04.2025 року про надання правничої допомоги адвокатом Борисенко А. В., де визначено, що гонорар адвокату за надання правничої допомоги визначається в акті прийому-передачі, в якому від 15.04.2025 року сторони угоди підтвердили надання правничої допомоги позивачці на суму 2500 грн. за консультації, складання та подання позовної заяви до суду, а також квитанцією про оплату позивачкою 15.04.2025 року таких послуг адвоката в сумі 2500 грн. (а.с. 34-41) Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, тому суд не відхиляє посилання представника відповідача про недоведеність їх розміру, оскільки у даній справі були дотримані критерії розумності їх вартості. Враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] , то витрати позивачки на професійну правничу допомогу у сумі 2500 грн. підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача на користь останньої , як такі, що були доведені відповідно до ст. 137, 141 ЦПК. За ст.\~141\~ЦПК з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн., від сплати якого позивачку при подані даного позову до суду звільнено за законом.

Outcome: approved