Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: 07.02.2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який подав її представник адвокат Дворник О.В., до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком. В обгрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою відповідачів [PERSON] та [PERSON] , з 2016 року постійно проживає та працює у Туреччині. З 2002 року їх сім`я проживала в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] за договором дарування від 11.07.2002 року. 10.10.2017 року батько [PERSON] подарував [PERSON] цей житловий будинок із розташованою під ним земельною ділянкою, що було оформлено договором дарування, посвідченим 10.10.2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В.М. Хоча [PERSON] стала власницею будинку, але вона в ньому не проживає, оскільки постійно проживає у Туреччині, а в цьому будинку залишилися проживати її батьки, які несли тягар його утримання, тобто самостійно сплачували комунальні послуги, якими вони користувалися. У 2019 році сімейні стосунки між батьками припинилися, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.10.2019 року їх шлюб розірваний, але батьки залишилися проживати в цьому будинку, й користуються окремими кімнатами. З 2022 року між батьками виникли суперечки щодо оплати комунальних послуг в будинку, від чого виникає заборгованість по оплаті комунальних послуг в будинку. Оскільки [PERSON] хоча і є власником будинку, проте в ньому не проживає, й не користується комунальними послугами, а відповідно не має бажання та можливості оплачувати за батьків комунальні послуги, то вона запропонувала батькам укласти договір про визначення порядку користування житловим будинком для поділу особового рахунку, щоб усунути між ними суперечки щодо оплати комунальних послуг. Проте батьки не погодилися. Тому [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх прав, в порядку ст.150, ст.156, ст.64 ЖК України, ст.405 ЦК України просила установити наступний порядок користування житловим будинком [ADDRESS] , а саме: [PERSON] виділити в особисте користування кімнату 1-7, площею 12,1 м2 , [PERSON] виділити в особисте користування кімнату 1-5 площею 12,1м2 , та кімнату 1-8 площею 11,0 м2 , залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] коридор площею 3,6 м2 , кладову площею 4,7 м2 , котельню-вбиральню площею 8м2 , санвузол площею 5,2 м2 , коридор площею 9,5 м2 , кухню площею 20,5 м2 , веранду площею 1,9 м2 , залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] прибудинкову земельну ділянку площею 0,0567 га, сарай Б, літній душ б, вбиральню б1, колодязь К, огорожу №1-3, бруківку І. Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 27.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. (а.с.37). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 27.03.2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позиції учасників в судовому засіданні. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Дворник О.В. не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про місце і час розгляду справи. Представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи без їх участі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Скиба В.Б. не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про місце і час розгляду справи. Представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи без їх участі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, оцінка доказів та висновки суду першої інстанції. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. У ст. 316 ЦК України наведено \~поняття права власності. Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У ст. 317 ЦК України наведено \~зміст права власності, а саме: власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 321 ЦК України установлено принцип\~непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 322 ЦК України, на власника покладається \~тягар утримання майна . Так, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 405.\~ ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ст. 156 ЖК України наведені \~права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. За змістом ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За змістом ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.10.2017 року №99845700, договору дарування житлового будинку, посвідченого 10.10.2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В.М., дарувальник [PERSON] подарував, а обдарована [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку приватної власності, загальною площею 0,0567 га, кадастровий номер 5310436500:14:002:0678 з розташованим на ній житловим будинком з господарськими будівлями із за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку літ.А, а, а1, а2, загальною площею 88,6 м2 , житловою площею 35,2 м2 , сараю літ. Б, літнього душу літ.б, вбиральні літб1, погрібу літ бп, огорожі №1,2,3,, вимощення І, колодязя літ. К1. (а.с.23-25). Отже саме позивач [PERSON] одноосібно є власником житлового будинку з господарськими будівлями із за адресою: [ADDRESS] , а відповідно несе тягар утримання свого майна, може ним вільно користуватися, володіти, розпоряджатися, зокрема, для членів сім*ї (батьків) визначити житлове приміщення, яке вони мають право займати. (ст.322, ст.405 ЦК). З 14.01.2011 року [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи з реєстру територіальної громади м. Кременчука, що підтверджено відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 10.02.2025 року №1103422. (а.с.19, 36). З 24.05.2016 року [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 10.02.2025 року №1103406. (а.с.35). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.10.2019 року у справі №537/3835/19, провадження №2/537/1066/2019, яке набрало законної сили 04.11.2019 року, розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.11.1996 року у Палаці урочистостей Олександрійського міськвиконкому Кіровоградської області. (а.с.26). Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим 16.11.2021 року Відділом ДРАЦС у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Суми). (а.с.27). Отже відповідачі [PERSON] та [PERSON] наймачі, мають зареєстроване місце проживання у житловому будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві особистої приватної власності їх доньці [PERSON] з 10.10.2017 року. В судове засідання учасники не з`явилися. Але представник позивача [PERSON] надав письмову заяву, в якому підтримав позов про встановлення порядку користування житловим будинком для наймачів [PERSON] та [PERSON] . А відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] адвокат Скиба В.Б. подали заяви, в яких визнали позов про встановлення порядку користування житловим будинком. У змісті позову та позовних вимогах [PERSON] вказує, що з 2016 року проживає в Туреччині, будинком не користується, з її дозволу в будинку проживають її батьки. Разом з тим власниця [PERSON] у вимогах просила установити порядок користування житловим будинком, яким поділила всі приміщення між батьками, а собі не просила суд виділити жодне житлове приміщення у користування. Отже суд вважає, що між позивачем та відповідачами очевидно відсутній спір про порядок користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) \~https://reyestr.court.gov.ua/Review/99861085. Разом з тим зі змісту позову вбачається, що між власником будинку [PERSON] та наймачами цього будинку її батьками [PERSON] та [PERSON] фактично виник спір щодо оплати комунальних послуг, якими останні користуються в належному позивачу будинку. Проте звертаючись до суду позивач [PERSON] у спорі про оплату наймачами/відповідачами комунальних послуг обрала спосіб захисту встановлення для наймачів/відповідачів порядку користування житловим приміщенням. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту встановлення власником порядку користування житловим приміщенням для наймачів в належному йому будинку, не є належним способом захисту у спорі щодо оплати наймачами комунальних послуг в цьому будинку, тягар утримання якого є обов`язком саме власника, але при цьому наймачі мають теж обов`язок з оплати комунальних послуг, якими вони користуються з дозволу власника. У ст. 5 ЦПК України наведені \~способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів судом. 1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Верховний Суд Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Постанови ВП ВС 05.06.18, справа № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); 30.01.19, справа № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); 11.09.19, справа № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); 19.02.20, справа № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); 04.04.20, справа № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); 15.09.20, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та ін. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі №910/3009/18 висловлена правова позиція, що ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Одне право має захищатися одним позовом. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. «Один спір один процес» це правило, якого Верховний Суд намагається дотримуватися і забезпечувати його через ухвалені правові висновки. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Суд враховує, що між позивачем та відповідачами не існує спору про порядок користування житловим будинком (ст.405 ЦК України), тягар утримання майна покладається на власника будинку (ст. 322 ЦК України), наймачі вносять плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить позивачу на праві приватної власності, за угодою сторін. Суд вважає, що встановлення власником будинку порядку користування житловим будинком для наймачів на підставі рішення суду не є ефективним способом захисту для вирішення спору щодо оплати комунальних послуг наймачами/відповідачами за користування житловим будинком, що належить позивачу на праві власності. Отже суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування наймачами житловим будинком, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є неефективним у спорі з оплати відповідачами/наймачами використаних комунальних послуг у належному позивачу будинку. Відповідно до ч. 1ст. 141\~ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, тому відсутні підстави для відшкодування їй судових витрат. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт першийстатті 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: dismissed