Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернулася з позовом, в якому зазначила, що в 2000 році між ВР ЖЕП Індустріального району та нею був укладений договір найму службового житла, відповідно до якого їй було надано в користування службове житло жилою площею 26,8 кв.м, загальною площею 41,1 кв.м. за адресою [ADDRESS] . 09 лютого 2001 року виконавчим комітетом Індустріального району їй був виданий ордер № 81 на зазначене житло на склад сім?ї з трьох осіб: вона та двоє її синів: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29.01.2009 року у справі № 2-а-10/09 за її позовом було визнано неправомірною бездіяльність виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради щодо відмовити виключити вищевказану квартиру з числа службових. Підприємством направлялися звернення про виключення житла за адресою [ADDRESS] з числа службового. Відповідно до відповіді Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпровської міської ради правових підстав для виключення цієї квартири з числа службових немає. Водночас питання про виселення її родини з займаної квартири не розглядалося. Отже, вона та її два сини зареєстровані та мають право користування житлом, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відомості про [PERSON] були внесені до первинних даних Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. На даний час вищевказану квартиру зайняла [PERSON] з двома дітьми від попереднього шлюбу та однією дитиною від її сина. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.09.2017 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач проживає в цій квартирі без реєстрації, створює їй перешкоди у користуванні цією квартирою, захаращує це житло, міняє замки, регулярно влаштовує сварки та скандали. Своїми діями відповідач робить неможливим та нестерпним проживання з нею в одній квартирі. Позивач звертає увагу, що вона дозволила відповідачу разом з її сином [PERSON] тимчасово проживати в квартирі. Відповідач проживає та користується всією квартирою, хоча місце її проживання зареєстровано за іншою адресою. Також відповідач має у власності будинок, що розташований у Березановці та був отриманий нею в спадщину. Наразі через те, що [PERSON] зник безвісті, у неї виникла необхідність самостійно користуватися та розпоряджатися квартирою в повному обсязі. Проте відповідач разом зі своїми дітьми, не будучи членом її сім?ї, добровільно виселитися з квартири відмовляється, чим порушує її право на користування своєю квартирою. За цих підстав позивач просила усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання майном, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача з її неповнолітніми дітьми, а також зняти малолітнього [PERSON] , [INFO] , з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . 25 березня 2024 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, який зобов`язано надати висновок по суті спору щодо дітей. Ухвалою суду 28 жовтня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що спірна квартира має статус службового житла та надавалася [PERSON] на склад сім?ї з трьох осіб. Членами сім`і? наи?мача [PERSON] є, зокрема, і?і? син [PERSON] , дружина сина [PERSON] ?вна (відповідач), і?і? діти від попереднього шлюбу, а також спільнии? син (онук позивача) - [PERSON] . У позовніи? заяві позивач визнала ту обставину, що дозволила проживати останнім у спірній квартирі, що спростовує твердження позивача про те, що нібито відповідач самоправно, без будь-яких правових підстав заи?няла приміщення. [PERSON] має право користуватися цим житлом, він не визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Усі норми матеріального права, на які посилається позивач у своєму позові, стосуються реалізаціі? прав власника маи?на. В той час як позивач не є власником спірної квартири. Крім того, позивачем не надано доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття у квартирі. Отже, просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову та вважала недоцільним визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, та зняття його з реєстрації. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне: Судом установлено, що 09 лютого 2001 року позивачу виконавчим комітетом Індустріальної районної ради міста Дніпропетровська на підставі рішення виконкому № 16 від 19.01.2001 був виданий ордер № 81 серії № 03 на право зайняття сім?єю з трьох осіб, а саме основний наймач [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , службового житла - двокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно з відомостями Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у цій квартирі на час розгляду справи зареєстровані, окрім самої [PERSON] , її три сини, в тому числі [PERSON] , [INFO] , а також з 12.09.2017 року його малолітній син [PERSON] , [INFO] . В своєму позові позивач зазначає, що разом з її сином [PERSON] у зазначені квартирі зі своїми дітьми мешкала [PERSON] . Після зникнення безвісти її сина [PERSON] вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування цим житлом. Відповідач відмовляється добровільно виселитися з квартири та зняти з реєстрації місця проживання за цією адресою свого малолітнього сина [PERSON] . Зазначене зумовило позивача звернутися до суду з даним позовом. При цьому під час судового розгляді позивач зазначила, що відповідач разом із дитиною виселилася зі спірної квартири та натепер вона має доступ до свого житла. При вирішенні спору між сторонами суд виходить із того, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Зокрема статтею 391 ЦК України передбачено право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 статті 9 ЖК України також визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі статтею 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. В постанові Верховного Суду від 09 січня 2024 року у справі № 761/38440/21 зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц та може бути застосований у тому числі у спорах щодо зняття особи з реєстрації місця проживання. Крім того, частиною 1 статті 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно зі статтею 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21. Крім того, 03 квітня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 210/1857/15-ц (провадження № 61-9505св18) за позовом про позбавлення права користування квартирою і усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. Суд встановив, що після розірвання шлюбу між батьками дитина у квартирі не проживає, а проживає разом з матір`ю у належній їй на праві власності квартирі за іншою адресою. Позивачі просили позбавити неповнолітню права користування квартирою та усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні їхньою власністю шляхом зняття з реєстрації неповнолітньої дитини та реєстрації її за місцем проживання матері. За результатами розгляду Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду прийняв постанову, в якій зазначив, що проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Непроживання батька дитини у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради у своєму висновку по суті спору від 24 квітня 2025 року за вих. № 6/11-99 вважав недоцільним визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняття його з реєстрації. Суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування, оскільки він відповідає інтересам дитини. Суд ураховує, що в спірній квартирі з 2004 року був зареєстрований та проживав як член сім?ї позивача її син [PERSON] . Відповідач вселилася до спірної квартири як дружина [PERSON] , тобто як член сім`ї наймача, проти чого позивач не заперечувала. 12.09.2017 року в цьому житлі був зареєстрований їх малолітній син [PERSON] , [INFO] . Отже останній набув право користування житлом свого батька. Позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини в спірній квартирі спричиняє їй перешкоди у користуванні цим житлом. Як і не надала належних доказів порушення відповідачем правил співжиття в квартирі. Навпаки, як пояснила сама позивач у судовому засіданні, відповідач разом із дітьми виселилася з квартири та в ній не проживає. На цей час вона має доступ до своєї квартири. Враховуючи, що в судовому засіданні підтверджено право користування малолітнім [PERSON] квартирою [ADDRESS] , відповідач є його законним представником, вселилася до цього житла як дружина [PERSON] , який, до речі, до теперішнього часу зареєстрований у цьому житлі, на час розгляду справи відповідач з дітьми фактично в квартирі не проживає, перешкод у користуванні цим житлом позивачу не створює та правила співжиття не порушує, в задоволенні позову [PERSON] про виселення відповідача разом з її дітьми з квартири та зняття малолітнього [PERSON] з реєстрації місця проживання необхідно відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed