Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

01.11.2023\~року позивач [PERSON] через канцелярію Турківського районного суду Львівської області через свого представника адвоката Ракущинець\~А.А. подала позовну заяву до Комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради самбірського району Львівської області про скасування наказу про переведення та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просить: скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №174 від 06.09.2023\~року про переведення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району на посаду КНП\~«Турківська центральна лікарня» сестри медичної процедурної терапевтичного відділення КНП\~«Турківська центральна лікарня»; скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №199 від 09.10.2023\~року про звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 10.10.2023\~року; поновити [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 10.10.2023\~року; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00\~грн; зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі, стягнувши цю суму; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі; витребувати від відповідача документи, що стали підставою для винесення наказу про звільнення №199 від 09.10.2023\~року. За результатами автоматизованого розподілу судової справи, оформленого відповідним протоколом від 01.11.2023\~року, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного\~суду Львівської\~області Ференц\~Р.І. Предметом позову є скасування наказу про переведення та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначений спір відповідно до вимог ст.19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції. Справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки ст.ст.23,27 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Ч.1 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ. Позиція особи, яка подала позов. Позивачка свої позивні вимоги обґрунтовує тим, що її незаконно звільнили, після поновлення на роботі згідно рішення суду, їй не було нараховано заробітної плати, у зв`язку з чим просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, винесено наказ про переведення і звільнення, які просить скасувати, поновити на посаді сестри медичної процедурної терапевтичного відділення, стягнути заподіяні моральні збитки. Представник позивачки адвокат Ракущинець А.А. підтримав позовні вимоги, просив такі задовольнити, додатково пояснив, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивачку незаконно звільнили, за час вимушеного прогулу їй не було виплачено середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позиція відповідача. Повноважний представник відповідача комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області заперечив проти висунутого позову, просив в задоволенні такого відмовити, додатково пояснив, що відсутні підстави до скасування оскаржуваних наказів та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заяви (клопотання) учасників справи. Стороною позивача 01.11.2023року подано позовну заяву. 20.11.2023\~року позивач подала клопотання на виконання ухвали від 15.11.2023\~року. Стороною відповідача 15.12.2023року подано заяву про відкладення судового засідання. Стороною відповідача 26.12.2023року подано відзив. Стороною позивача 03.01.2024 року подано відповідь на відзив. Стороною відповідача 16.01.2024 року подано заяву про відкладення судового засідання. Стороною відповідача 26.01.2024 року подано клопотання про приєднання доказів. Стороною відповідача 15.02.2024 року подано клопотання про приєднання доказів. Стороною позивача 15.02.2024 року подано клопотання про приєднання доказів. Стороною відповідача 15.02.2024 року подано клопотання про приєднання доказів. Стороною відповідача 20.03.2024 року подано клопотання про приєднання доказів. Стороною позивача 09.04.2024 року подано клопотання про приєднання доказів. Стороною відповідача 09.04.2024 року подано заяву про відкладення судового засідання. Стороною відповідача 23.04.2024 року подано заяву про відкладення судового засідання. Стороною відповідача 30.05.2024 року подано заяву про приєднання доказів. Стороною позивача 12.06.2024 року подано заяву про уточнення позовних вимог. Стороною відповідача 18.11.2024 року подано заяву про відкладення судового засідання. Стороною позивача 19.11.2024 року подано заяву про уточнення вимог. Стороною відповідача 18.12.2024 року подано заяву про роз`яснення розрахунку середньої заробітної плати. Стороною позивача 18.12.2024 року подано заяву про уточнення вимог. Стороною позивача 30.01.2025 року подано заяву про уточнення вимог. Стороною відповідача 17.02.2025 року подано заяву про відкладення судового засідання. Стороною відповідача 17.02.2025 року подано пояснення щодо заяв позивача. Стороною позивача 15.05.2025 року долучено письмові дебати. Інших клопотань і заяв від сторін на адресу суду не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Турківського районного суду Львівської області від 15.11.2023\~року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, вказаних в описовій частині ухвали. Ухвалою суду від 29.11.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, Визначено дати проведення судового засідання, встановлено сторона строки подання відзиву на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення. Судові засідання по справі було призначено 12.12.2023\~року, 19.12.2023\~року, 26.12.2023\~року, 23.01.2024\~року, 15.02.2024\~року, 11.03.2024\~року, 20.03.2024\~року, 09.04.2024\~року, 24.04.2024\~року, 29.05.2024\~року, 12.06.2024\~року, 19.11.2024\~року, 04.12.2024\~року, 18.12.2024\~року, 30.01.2025\~року, 19.02.2025\~року, 26.03.2025\~року, 17.04.2025\~року, 15.05.2025\~року. Сторони по справі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином і в передбачений законом порядок, що підтверджується судовою повісткою скерованою на їхнє ім`я. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Стаття 4 ЦПК України\~визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст..12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено шляхом дослідження матеріалів справи сторін по справі, що сторони перебувають в трудових відносинах. 12.05.1995 року на підставі наказу № 59 від 12.05.1995 року [PERSON] зараховано на посаду дільничної терапевтичної медсестри Турківської райлікарні. 01.02.2001 року на підставі наказу № 12 [PERSON] переведено на 0,5 ставки акушерки поліклініки. 27.09.2005 року на підставі наказу № 162 [PERSON] переведено на 0,5 ставки акушерки поліклініки та 0,5 ставки медичної сестри ендоскопічного кабінету. 26.02.2008 року на підставі наказу № 28 [PERSON] переведено на посаду акушерки поліклінічного відділення Наказом № 165 від 05.12.2019 року Турківська КЦРЛ реорганізована в КНП «Турківська ЦРЛ» Турківської районної ради. Наказом № 15 від 29.01.2021 року КНП «Турківська ЦРЛ» Турківської районної ради перейменована у КНП «Турківська ЦМЛ» Турківської міської ради. 23.02.2022 року на підставі наказу № 36 [PERSON] звільнено із займаної посади за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 31.08.2023 року по справі № 458/252/22 позов [PERSON] до комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди задоволено частково, скасовано наказ директора комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №36 від 23.02.2022 року в частині звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року, поновлено [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року, стягнуто з комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн, відмовлено в задоволенні решти розміру моральної шкоди, вирішено питання судових витрат, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Рішення Турківського районного суду Львівської області від 31.08.2023 року та виконавчий лист в частині, яке допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі пред`явлено до виконання комунальному некомерційному підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області та до органів Державної виконавчої служби 31.08.2023 року. Рішення суду першої інстанції від 31.08.2023 року та ухвала суду від 01.09.2023 року оскаржено комунальним некомерційним підприємством "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області. 06.09.2023 року на підставі наказу № 172 комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області скасовано наказ директора комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №36 від 23.02.2022 року в частині звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року. 06.09.2023 року на підставі наказу № 173 комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області [PERSON] поновлено на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року. 06.09.2023 року на підставі наказу № 174 комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області [PERSON] переведено з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району на посаду КНП «Турківська центральна міська лікарня» сестри медичної процедурної терапевтичного відділення КНП «Турківська центральна міська лікарня». Відділом Турківського ВДВС у Самбірському районі Львівської області ЗМУ МЮ 31.08.2023 року відкрито виконавче провадження № 72677932 про поновлення на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року. На підставі листа комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області від 07.09.2023 року, наказу №172 про скасування наказу №36 від 23.02.2022 року в частині звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року, наказу №173 про поновлення [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року, постановою 07.09.2023 року заступника відділу Турківського ВДВС у Самбірському районі Львівської області ЗМУ МЮ виконавче провадження закінчено. 02.10.2023 року [PERSON] подала в КНП «Турківська центральна міська лікарня» заяву про видачу чергової невикористаної відпустки за 2023 рік. 09.10.2023 року на підставі наказу № 199 [PERSON] було звільнено з посади сестри медичного процедурного терапевтичного відділення КНП «Турківська центральна міська лікарня» по ст. 40 п. 4 КЗпП України з 10.10.2023 року за систематичні прогули (в тому числі відсутності на роботі більше З годин протягом робочого дня). Підставами вказано Акти про відсутність на роботі [PERSON] та доповідні записки завідуючої терапевтичним відділенням Стець Т.Р. та старшої сестри медичної терапевтичного відділення [PERSON] 16.01.2024 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційні скарги комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області задоволено частково, рішення Турківського районного суду Львівської області від 31.08.2023 року та ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 01.09.2023 року скасовано і прийнято нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №36 від 23.02.2022 року про звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області за п.1 ст.36 КЗпП України, поновлено [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року. В задовленні решти вимог відмовлено. 12.03.2024 року згідно наказу № 54 [PERSON] поновлено на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази заявника на обгрунтування заявлених вимог, суд вирішує дану справу з врахуванням наступних мотивів та норм права. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлене законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Що стосується вимоги про скасування наказу комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №174 від 06.09.2023\~року про переведення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району на посаду комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області сестри медичної процедурної терапевтичного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області, суд, вирішуючи дану вимогу, враховує наступне. На підставі листа комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області від 07.09.2023 року, наказу №172 про скасування наказу №36 від 23.02.2022 року в частині звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року, наказу №173 від 06.09.2023 року про поновлення [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року, постановою 07.09.2023 року заступника відділу Турківського ВДВС у Самбірському районі Львівської області ЗМУ МЮ виконавче провадження закінчено. Водночас, на час вчинення дій 06.09.2023 року відповідачем, останнім посада акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району згідно наказу №42 від 11.03.2022 року виведена за штат. Незважаючи на те, що з 11.03.2022 року і до часу постановлення 31.08.2023 року рішення судом першої інстанції, а також до часу постановлення 16.01.2024 року рішення апеляційним судом, якими [PERSON] поновлена на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року посада акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району виведена за штат згідно наказу №42 від 11.03.2022 року, що слугувало для відповідача, достовірно знаючи про відсутність посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення, вдатися до формального поновлення [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення згідно наказу № 173 від 06.09.2023 року, а також подати у відділ Турківського ВДВС у Самбірському районі Львівської області ЗМУ МЮ для закриття виконавчеогопровадження наказ № 173 про поновлення [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення і не подавати наказ № 174 від 06.09.2023\~року про переведення з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення на посаду сестри медичної процедурної терапевтичного відділення. Суд також звертає увагу також на те, що рішеннями судів першої та апеляційної інстанції від 31.08.2023 року і 16.01.2024 року [PERSON] поновлена на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022 року, тобто до часу виведення з 11.03.2022 року посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення зі штату комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району. Окрім цього, відповідач, достовірно знаючи про існування наказу № 42 від 11.03.2022 року про виведення за штат посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення, 06.09.2023 року у зв`язку із відсутністю посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення на протязі одного місяця не видає наказ про звільнення [PERSON] з відповідним формулюванням, оскільки можливе виведення за штат посади в лікувальній установі пов`язане з організаційними змінами, скороченням штату, а поновлює позивачку на такій посаді, не видає наказ про звільнення з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення. Також судом в діях відповідача вбачається порушення стандарту поведінки, відкритості і поваги інтересів іншої сторони правовідношення, відповідач припустився принципу суперечливої поведінки, оскільки відповідач комунальне некомерційне підприємство "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області висловивши своїми діями у вигляді наказу №173 від 06.09.2023 року добросовісну поведінку по відношенню до [PERSON] , дало зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, і своїм прийнятим рішенням про добровільне поновлення [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення і не вправі його змінити згодом, а прийняте через місяць рішення №199 від 09.10.2023\~року про звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення є спроба особи здійснити право на оспорення і суперечить попередній поведінці відповідача і призводить до припинення права [PERSON] на роботу на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення, яке констатоване рішеннями суду а також в добровільному порядку виконано відповідачем. Суд звертає увагу на те, що на протязі одно місяця, в проміжок часу з 06.09.2023\~року (з часу поновлення на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення і одночасного переведення на посаду сестри медичної процедурної терапевтичного відділення) до 09.10.2023\~року (звільнення з посади сестри медичної процедурної терапевтичного відділення) [PERSON] не була звільнена з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району, оскільки згідно наказу № 173 від 06.09.2023 року поновлена на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення, а згідно наказу № 174 від 06.09.2023\~року переведена з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення на посаду сестри медичної процедурної терапевтичного відділення. Враховуючи вище вказане, вимога [PERSON] про скасування наказу комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №174 від 06.09.2023\~року про переведення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району на посаду комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області сестри медичної процедурної терапевтичного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про скасування наказу комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №199 від 09.10.2023\~року про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної процедурної терапевтичного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 10.10.2023\~року, суд, вирішуючи дану вимогу, враховує наступне. Суд вважає звільнення [PERSON] по ст. 40 п. 4 КЗпП України з 10.10.2023 року за систематичні прогули (в тому числі відсутності на роботі більше З годин протягом робочого дня) незаконним, і як наслідок скасування наказу №199 від 09.10.2023 року внаслідок наступного. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП). Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин. Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Водночас за змістом положень статей 147-1, 149 КЗпП України, статті 81 ЦПК України у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця (постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц). Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. На думку суду, невихід працівника на роботу у зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин, що відповідає висновку викладеного Верховним Судом у постанові від 08 травня 2019 року в справі № 489/1609/17 та у Постанові від 05.10.2022р. по справі № 279/1345/21. Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Обставини, за яких застосовуються положення ст. З Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що cтaэлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей - в м. Турка не діють, а відтак не були підставою для застосування положень ст. З Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Оскільки переведення позивача відбулося за відсутності його згоди та без встановлених Законом підстав, тобто з порушенням вимог статті 32 КЗпП України, навіть якби був невихід позивача на роботу в даному випадку не може вважатися прогулом без поважних причин, а одже звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося без законної підстави, у зв`язку з чим наявні підстави для поновлення його на роботі, у зв`язку з чим вимога про скасування наказу відповідача №199 від 09.10.2023\~року про звільнення [PERSON] підлягає до задоволення. Враховуючи вище вказане, вимога [PERSON] про скасування наказу комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №199 від 09.10.2023\~року про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної процедурної терапевтичного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 10.10.2023\~року підлягає до задоволення. Окільки позовна вимога про скасування наказу комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №199 від 09.10.2023\~року про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної процедурної терапевтичного відділення некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 10.10.2023\~року підлягає до задоволення і як наслідок підлягає до скасування наказ №199 від 09.10.2023\~року про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної процедурної терапевтичного відділення, відповідно позовна вимога про поновлення [PERSON] на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення з комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області в користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн суд, вирішуючи дану вимогу, враховує наступне. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну Моральна шкода - це протиправне приниження (або замах на приниження) гідності людини, яке викликає в її психіці негативні процеси і стани. Вона полягає саме у втратах, тих негативних наслідках немайнового характеру, які виникли через страждання Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України) Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вимога про стягнення моральної шкоди підлягає часткового задоволенню з врахуванням наступного. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до роз`яснень Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної, (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайновоі) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини,що мають значення для вирішення спору. На думку суду, виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Тлумачення ст.23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.\~ Судом встановлено, що мав факт незаконного звільнення відповідачем [PERSON] події, у зв`язку з чим доведено протиправність поведінки комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області і наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Під час розгляду справи позивачкою [PERSON] належними і допустимими доказами доведено що саме комунальне некомерційне підприємство "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області є саме та особа, яка винесла оскаржувані накази і як наслідок від протиправних дій відповідача спричинено моральну шкоду. Водночас позивачкою [PERSON] не надано належних і переконливих доказів, які б вказували на пережиті страждання, не надано доказів емоційних, психічних страждань позивачки У зв`язку з чим суд приходить до висновку про покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду відповідачем, оскільки така шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи саме комунальним некомерційним підприємством "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області. При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, глибини душевних страждань, суд вважає, що на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню 2000,00 грн як грошової компенсації моральної шкоди саме з комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області, оскільки грошові виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні трансформують шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування обчислює шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. У зв`язку з чим, суд приходить до переконання про стягнення з комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області в користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 2000,00\~грн, а в решті позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відмовити. Що стосується вимоги про стягнення з комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня» Турківської міської ради Самбірського району Львівської області виплатити [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі, стягнувши цю суму в розмірі 389686,29 грн, суд, вирішуючи дану вимогу, враховує наступне. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Верховний Суд України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16), проаналізувавшизміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Верховний Суд України вказав, що позовна вимога про стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. В разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Судом встановлено, що відповідач самостійно поновив позивача на роботі 13.02.2024 року датою з 23.02.2022 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу здійснюється за весь час вимушеного прогулу, який тривав з 23.02.2022 року. Проте судом встановлено, що відповідач не провів відповідні виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713 яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції N 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника. У розділі 3 Інструкції N 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. В Інструкції N 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Статтею 27 Закону N 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку N 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку N 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Згідно з пунктом 8 Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Оскільки між сторонами існує спір щодо визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі, вважаємо, що правильним буде нарахувати його відповідно до офіційного документу Довідки Пенсійного Фонду ОК-5, що приєднані до матеріалів справи 29.05.2024 року. За останні 2 місяці перед звільненням позивач отримувала заробітну плату: грудень 2021 року 8555,63 грн, січень 2022 року 16645,92 грн. Середньоденна заробітна плата позивачки становить: 586,08 грн (8555,63 грн. + 16645,92 грн.) : 43 робочих дні = 586,08 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 23 лютого 2022 року по 12 березня 2024 року включно становить 319 414,99 грн : 586,08 грн. х 545 робочих дні = 319 414,99 грн. На зазначену суму необхідно нарахувати ЄСВ 22 % 70271,30 грн, що разом дорівнює 389686,29 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Зважаючи на вище наведене, на переконання суду вимога позивачки про зобов`язання відповідача виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі підлягає до задоволення та стягнення з відповідача в користь позивачки 389686,29 грн. Приймаючи до\~уваги вище\~вказане,\~дослідивши подані\~документи і\~матеріали,\~всебічно і\~повно з`ясувавши\~фактичні обставини,\~на яких\~ґрунтується позов,\~об`єктивно\~оцінивши докази,\~які мають\~значення для\~розгляду справи\~і вирішення\~спору по\~суті,\~суд дійшов\~висновку що\~позовна заява\~ [PERSON] \~до комунального\~некомерційного підприємства\~«Турківська центральна\~міська лікарня»\~Турківської міської\~ради Самбірського\~району Львівської\~області про\~скасування наказу\~про переведення,\~наказу про\~звільнення,\~поновлення на\~роботі,\~стягнення моральної\~шкоди та\~виплату середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу підлягає\~до часткового задоволення. Щодо витрат на професійну правову допомогу, про існування яких і про стягнення яких з відповідача у позовній заяві згадує позивачка то такі вирішенню не підлягають, оскільки позивач та її представник не визначили розміру таких витрат та, відповідно, не подали доказів на підтвердження розміру таких витрат. Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04),\~\~що згідно з його усталеною практикою,\~\~яка\~\~відображає принцип,\~\~пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,\~\~у\~\~рішеннях\~\~судів\~\~та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,\~\~на яких вони ґрунтуються. Хоча\~п.1 ст.6\~Конвенції\~зобов`язує\~суди\~\~обґрунтовувати свої рішення,\~його не можна тлумачити як такий, що\~\~вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.\~\~ Міра,\~\~до якої суд\~\~має виконати\~\~обов`язок\~\~щодо\~\~обґрунтування\~\~рішення,\~\~може\~\~бути різною\~\~в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі\~\~"Руїс Торіха проти Іспанії" від\~\~09.12.1994 року,\~\~серія A,\~\~№303-A,\~\~п.29). Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати в цій справі складаються з судового збору. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-8 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У рішенні Конституційного суду України\~№\~12-рп/2013\~зазначено, що звернення до суду пов`язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого\~ст.55 Конституції України. Зазначене відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 року №\~R\~(81)\~7, якою визначено: «у\~тій мірі, в\~якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до\~правосуддя, їх\~треба, якщо це\~можливо, скоротити або\~скасувати» (пп.\~12 п.\~D). Питання повернення судового збору регламентовано ст.7 Законом України «Про судовий збір», де передбачено п`ять підстав для повернення сплаченого судового збору: 1)\~зменшення розміру позовних вимог або внесення суми судового збору у більшому розмірі, ніж було потрібно; 2)\~повернення заяви або скарги стороні за заявою (клопотанням) заявника; 3)\~відмова суду у відкритті провадження у справі; 4)\~залишення заяви або скарги без розгляду; 5)\~закриття (припинення) провадження у справі в усіх інстанціях. Відповідно до процесуального кодексу, при винесенні рішення суддя повинен в обов`язковому порядку розподілити судові витрати між сторонами процесу. До судових витрат входить і судовий збір. Процесуальним кодексом не включено до обов`язку суду здійснювати повернення сплаченого судового збору при обов`язковому розподілі судових витрат. Згідно ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Згідно п.11 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року розміри ставок судового збору визначаються з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна позовна заява, інша заява і скарга подані до суду. При цьому ставки судового збору також визначаються розміром мінімальної заробітної плати, встановленої у році, коли позовну заяву, іншу заяву і скаргу було подано до суду. Як видно з матеріалів справи, позивачка за подання позовної заяви до суду сплатила судовий збір в розмірі 3221,00\~грн, оскільки позивачкою проведено оплату судового збору за позовну вимогу про скасування наказу про переведення в розмірі 1073,60\~грн, за позовну вимогу про скасування наказу про звільнення в розмірі 1073,60\~грн та за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 50000\~грн в розмірі 1073,60\~грн. Згідно долученої до заяви квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0.3316159055.1 від 20.11.2023\~року вбачається, що позивачем у АТ\~КБ\~«ПриватБанк» було оплачено судовий збір у сумі 3221,00\~грн, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою автоматизованою системою документообігу суду. У зв`язку з чим з відповідача комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області в користь [PERSON] витрати пов`язані зі сплатою судового збору в загальній сумі 3220,80 грн (1073,60\~+ 1073,60\~+ 1073,60\~= 3220,80). Водночас, згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Окрім цього, підлягає до стягнення з комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області в користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2684,00 грн за вимогу немайнового характеру яка стосується поновлення на роботі позивачки, та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 5845,29 грн за вимогу майнового характеру яка стосується виплати середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу позивачки. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Також відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову, оскільки такі не обиралися.

Outcome: partial