Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Позивачка 30.10.2024 звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, за змістом якої просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . За змістом позову рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2024 у справі №336/5775/24 позов [PERSON] задоволено, визнано протиправною відмову районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у здійсненні приватизації квартири [ADDRESS] . На даний час житлове приміщення не приватизовано, перебуває у власності територіальної громади м.Запоріжжя. При цьому, позивачка вказує, що за вказаною адресою наймачами є вона, її чоловік (третя особа) та відповідачі (сини позивачки та третьої особи). [PERSON] не мешкає у вказаному житловому приміщенні з 2015 року, перебуває на тимчасово окупованій території, а [PERSON] з 2018 року, перебуває у Республіці Польща. Особистих речей у квартирі сини позивачки не мають, не здійснюють витрат на утримання житла, зокрема, не сплачують за житлово-комунальні послуги. Точна адреса проживання відповідачів стороні позивача не відома, оскільки спілкування вони не підтримують. На підставі наведеного, із посиланням на ст.71,72 ЖК України, враховуючи тривалу відсутність відповідачів за місцем проживання понад встановлені вказаними нормами строки, оскільки реєстрація відповідачів за вказаною адресою порушує права позивачки на безперешкодне володіння, в тому числі, користування житловим приміщенням, на здійснення приватизації, у зв?язку із неможливістю позасудового врегулювання спору, [PERSON] просить задовольнити позов. Ухвалою судді 07.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Постановлено визначити дату, час і місце проведення підготовчого засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Визначено відповідачам 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України), а також роз`яснено право на пред`явлення зустрічного позову. Ухвалою суду від 24.02.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 19.05.2025 в порядку витребування доказів зобов`язано Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради надати до суду інформацію про всіх осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , станом на час надання відповіді. Ухвала суду виконана 21.05.2025. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань, зустрічного позову у справі не подано. В судовому засіданні 19.05.2025 судом вислухано пояснення позивачки [PERSON] яка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у визначений спосіб, продовжити розгляд справи за її відсутності (заява за вх.№ від 19.05.2025), крім того, досліджено письмові докази й здійснено допит свідків за клопотанням позивачки. Під час розгляду цивільної справи відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву, передбаченим ч.4 ст.174 ЦПК України, поважних причин його ненадання не повідомили, тому, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України судом під час проведення судового засідання 19.05.2025 постановлено здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами. Третя особа [PERSON] про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності за вх.№ від 24.02.2025, за змістом якої заявлені позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати за його відсутності, що відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про день, час та місце розгляду повідомлялись належним чином засобами поштового зв`язку та відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджено відповідними доказами у справі, про причини своєї неявки суд не повідомили. Заяву, скеровану засобами електронного листування, від імені [PERSON] суд не приймає, позаяк вона не засвідчена електронним цифровим підписом особи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, висловлену в судовому засіданні 19.05.2025, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме, постановив ухвалу (із занесенням до протокола судового засідання 19.05.2025) згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши наявні письмові докази у справі, допитавши свідків з боку позивача, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Предметом позову є захист права позивачки на користування житлового приміщення (квартири) за адресою: [ADDRESS] шляхом усунення існуючих перешкод, а саме, у спосіб визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним нерухомим майном (квартирою). Підставою для звернення до суду з зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні позивачкою вказаним нерухомим майном, що створюються з боку відповідачів, які в позасудовому порядку з реєстрації за вказаною адресою протягом тривалого часу не зняті. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2024 у справі № 336/5775/24, пр.2/336/2445/2024, яке набрало законної сили 08.10.2024, позов [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, код ЄДРПОУ 37573885, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя пр. Моторобудівників, б.34, задоволено. Визнано протиправною відмову районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у здійсненні приватизації квартири [ADDRESS] . Зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району вчинити необхідні дії з приватизації квартири [ADDRESS] у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/121625227). Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення суду згідно витягу з реєстру територіальної громад від 01.02.2023 року [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с.16) та сплачує витрати за житлово-комунальні послуги (а.с. 27). Позивач виявила бажання приватизувати вищезазначену квартиру, в зв`язку з чим звертався до відповідача з відповідною заявою, але листом відповідача № Р-610-727 від 17.05.2024 року їй було відмовлено в приватизації, оскільки позивачем до заяви про приватизацію не було надано копію ордера про надання жилої площі. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Родинні зв?язки позивача та третьої особи [PERSON] із відповідачами підтверджені засвідченими копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 28.06.1990 (щодо [PERSON] , [INFO] ), а також серії [NUMBER] від 07.09.1995 (щодо [PERSON] , [INFO] ), дослідженими судом. Згідно з відомостями Департаменту адміністративних послуг, наданими 20.05.2025 на виконання ухвали суду, за адресою: [ADDRESS] , станом на дату подання інформації, зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 11.05.1987 по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 25.06.2011 по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 23.05.2006 по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 06.09.1989 по теперішній час. Судом 19.05.2025 здійснено допит свідків за клопотанням сторони позивача, а саме, [PERSON] , яка показала, що у вказаній квартирі мешкає позивачка із її чоловіком, свідок є сусідкою подружжя. Сини подружжя [PERSON] , [PERSON] не мешкають разом із батьками з 2015 та 2018 року відповідно. Свідок часто відвідує позивачку, позаяк вона за станом здоров?я потребує догляду. Особистих речей відповідачів у квартирі, де вони зареєстровані, немає, проте, вони й не несуть витрат на утримання житлового приміщення. Свідок [PERSON] показала, що протягом тривалого часу підтримує дружні відносини із позивачкою, а саме протягом 20 років. Сини позивачки [PERSON] , [PERSON] не мешкають разом із батьками за вказаною вище адресою з 2015 та 2018 року відповідно. Свідку відомо, що особистих речей відповідачів у квартирі, де вони зареєстровані, немає, а також вони не несуть витрат на утримання житлового приміщення. Свідку відомо, що відповідачі не підтримують спілкування із батьками. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує й ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст.\~71,\~72 ЖК\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 490/12384/16-ц, яку суд враховує на виконання ч.4 ст.263 ЦПК України. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18), від 22 листопада 2018року у справі №760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20 (провадження№ 61-2566св21). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 759/14973/17. Як роз`яснено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі №200/17337/17, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин, водночас на відповідача покладено обов`язок довести поважність причин такої відсутності. Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин її довготривалої відсутності. Судом на підставі зібраних доказів встановлено, що відповідачі, перебуваючи на реєстраційному обліку у квартирі за адресою: [ADDRESS] , безперервно не проживають у ньому понад встановлені законом строки без поважних причин, а саме з 2015 та з 2018 року відповідно [PERSON] та [PERSON] , що доводить втрату ними інтересу до спірного житла. З реєстраційного обліку за місцем проживання в позасудовому порядку вони не зняті, житлово-комунальні послуги нараховуються із врахуванням їх реєстрації за вказаною адресою, що порушує права позивачки. Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Виходячи із закріпленого ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, встановлених фактичних обставин справи, наявних письмових доказів, оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідачів за вказаною адресою, що створює перешкоди у користуванні позивачем житловим приміщенням, зумовлює додаткові витрати, судом встановлено підстави для задоволення позову. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачем, суд виходить й зі змісту ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання позивачем як користувачем квартири в позасудовому порядку не є можливим. Крім того, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Так, відповідно до п.2,6 ч.1 ст.24 цього закону орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття їх з реєстрації. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідачів слід стягнути судовий збір, сплачений за пред`явлення позову до суду, по 1\~211,20 гривень з кожного відповідача.

Outcome: approved