Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувшись до суду з вищевказаним позовом, просить визнати його брата [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що відповідач, будучи зареєстрованими в спірній квартирі, понад шість місяців в квартирі не проживає без поважних на те причин, чим створює позивачу, перешкоди в користуванні житлом. Ухвалою від 12.07.2024р. справу прийнято до провадження та призначено за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. 30.07.2024р. від представника позивача-адвоката Санжарської Т.В. надійшов відзив, яким просить в позові відмовити. 05.08.2024р. від позивача надійшла відповідь на відзив, якою просить позов задовольнити. Ухвалою від 30.09.2024р. справа призначена за правила спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та дав пояснення, які зводяться до викладеного в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення, які зводяться до викладеного у відзиві. Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] котрі підтвердили факт не проживання відповідача у спірній квартирі, дослідивши представлені письмові доказ дійшов висновку про задоволення вимог виходячи із такого. Відповідно до довідки №591 виданої виконкомом Ленінградської районної ради у м.Києві батькам сторін був виданий ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] . Після смертів батьків [PERSON] являється основним квартиронаймачем, що підтверджуєтьмя довідкою № 591, виданої виконкомом Ленінградської районної ради у м.Києві. На час розгляду справи за адресою спірної квартири зареєстровані: [PERSON] - наймач квартири, [PERSON] - брат позивача. [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік, що підтверджується Актом про не проживання особи в житловому приміщенні від 14.06.2024 року, складений представниками житлово-експлуатаційної ділянки «№1 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району в м. Києві». Ці обставини не оспорюються відповідачем. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК УРСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідач не звертався до Керуючої компанії щодо збереження за ним права користування квартирою. Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі понад 17 років не проживає у спірній квартирі у якій відсутні його особисті речі, про що свідчить відповідні докази (а.с. 14). У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71,72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. Аргументом позивача, як підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є не проживання останнього більше 10 років без поважних причин в цьому приміщенні, відсутність особистих речей та не прийняття участі у витратах на утримання квартири. Суд вважає, що зібраними у справі доказами підтверджено те, що відповідач втратив інтерес до спірного житла, перестав нести витрати на утримання квартири та сплати комунальних послуг, вже тривалий час (більше трьох років) спірним житлом не користується, жодних перешкод для проживання йому не чиниться. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню. Заходів забезпечення позову судом не вживалось. Питання відшкодування судових витрат позивачем не порушувалось. На підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України,

Outcome: approved