Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 24.04.2024-100001010 від 24.04.2024 р. у розмірі 31960,86 грн. 00 коп. та судовий збір у сумі 2422 грн. 40 коп. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що 24.04.2024 р. між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір (оферту) № 24.04.2024-100001010, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 13000 грн., строком на 140 днів, з кінцевою датою повернення 10.09.2024 р. за стандартною фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1 % за 1 день користування кредитними коштами протягом всього строку на який надається кредит. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав [PERSON] кредит у розмірі 13000 грн. 00 коп. на передбачених договором умовах. Відповідач не повернув своєчасно ТОВ «Споживчий центр» грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, має заборгованість у сумі 31960,86 грн., що складається із: - заборгованість по тілу кредиту в розмірі 12391,32 грн., - проценти в розмірі 12608,66 грн., - комісія 460,88 грн., -неустойка 6500,00 грн. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 2.04.25 позовну заяву прнийнято до розгляджу, відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, судове засідання призначено на 29.04.25. Відповідно до норм ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи по суті, за наявними у справі матеріалами. Про час і місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином, за встановленим місцем реєстрації останнього, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштової кореспонденції.Однак, у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву не подав. Заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження також до суду не надходила. Оскільки відповідач не подав відзив на позовну заяву, в судове засдання не з"явився без поважних причин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом установлено, що 24.04.2024 [PERSON] склав заявку, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), ознайомився та прийняв умови кредитного договору №24.04.2024-100001010, шляхом підписання одноразовим ідентифікатором: Е684, направленого на мобільний номер [NUMBER] , отримав від ТОВ «Споживчий центр» кредит у розмірі 13 000 грн., строком на 140 днів, з кінцевою датою повернення 10.09.2024 р. Відповідно до квитанції про перерахунок коштів, позивачем 24.04.2024 перераховано 13000,00 грн. з призначенням "Видача за договором № 24.04.2024-100001010", а отже ТОВ "Споживчий центр" свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі. За умовами договору позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитними коштами у період фактичного користування за ставкою 0.87% за 1 день користування кредитними коштами, та за стандартною фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1 % за 1 день користування кредитними коштами протягом всього строку на який надається кредит. Порядок погашення заборгованості за кредитним договором встановлюється п. п. 5 - 9 заявки кредитного договору та р. 5 паспорту споживчого кредиту, умовами яких узгоджено графік платежів. Електронний договір, відповідно до ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію», це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому, у тому числі, Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Зі статті 213 ЦПК України слідує, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі надані сторонами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд звертає увагу, що відповідач повідомлявся в установленому порядку про розгляд цивільної справи, але жодним чином не висловив своєї позиції за вимогами до нього кредитодавця про стягнення кредитної заборгованості, не заперечив наявної заборгованості, укладення договору з позивачем, отримання кредитних коштів, розміру нарахованої заборгованості. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору із відповідачем, оскільки усі умови прямо передбачені у заявці кредитного договору № 24.04.2024-100001010 (кредитної лінії) від 24.04.2024та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 24.04.2024-100001010 (кредитної лінії) від 24.04.2024, а також пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), які безпосередньо підписані позичальником, а також доведено порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов`язань за таким кредитним договором. Відповідач у повному обсязі отримав інформацію про умови кредитування, був ознайомлений з порядком повернення кредиту та інших платежів. Суд вважає, що позивач надав належні та допустимі докази про факт невиконання відповідачем узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі 12391,32 грн., процентів в розмірі 12608,66 грн., (нарахованих за період з 15.06.2024 по 10.09.2024) на загальну суму 24999 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять сорок) грн. 98 коп., а тому порушене право позивача в цій частині підлягає судовому захисту. Разом із тим, згідно постанови Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 343/557/15-ц, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Отже, за висновками Верховного Суду несправедливими є положення договору про споживчий кредит, який містить умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, у п. 25 постанови Верховного Суду у справі № 363/1834/17 зауважено, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-Ш), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі № 363/1834/17). Із кредитного договору № 24.04.2024-100001010 від 24.04.2024 вбачається, що кредитодавець вніс в договір платежі за супровідні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору комісія, пов`язана з надання кредиту в сумі 460,88 грн. Разом із тим, таку суму коштів позивач вчинив на власну користь та такі дії не становлять кредитну послугу, яку замовив позичальник, оскільки відповідають економічним потребам лише самого кредитодавця. При цьому, відповідно до висновків Верховного Суду, кредитодавець не уповноважений стягувати з позичальника таку плату. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки, судом застосовуються положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи ту обставину, що неустойка, яка передбачена кредитним договором № 24.04.2024-100001010 від 24.04.2024 нарахована у період дії в Україні воєнного стану, після 24 лютого 2022 року, вона підлягає списанню кредитодавцем, а отже вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 6500,00 грн. задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, з відповідача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту в розмірі 12391,32 грн., проценти в розмірі 12608,66 грн., на загальну суму 24999 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять сорок) грн. 98 коп. У частині стягнення комісії у сумі 460,88 грн. та неустойки в розмірі 6500,00 грн. слід відмовити. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1894 грн. 80 коп.

Outcome: partial