Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

Позивач 25.12.2024 звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та просить припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] сі та визнати право власності по 1/2 частині зазначеної квартири за кожним із подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.06.1986 між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який 20.04.2023 розірваний. У період шлюбних відносин сторони за спільні сумісні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року придбали трьох кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,4 кв.м., житловою 42,1 кв.м, за ціною 496\~500,00 гривень. Договір купівлі-продажу квартири оформлено на ім`я [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстровано в реєстрі за №2591. Після проведеного зусиллями позивача ремонту квартири, сторони заселилися в дану квартиру та зареєстрували 13 лютого 2012 року в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Через постійні сварки, непорозуміння між подружжям, різними поглядами на сімейне життя, постійними непорозуміннями, шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано, та у зв`язку з неможливістю сумісного проживання в одній квартирі, так як колишня дружина стала постійно провокувати позивача на сварки, позивач був змушений залишити спірну квартиру. У квартирі залишилася постійно проживати відповідачка. Позивач стверджує, що вказаний об`єкт нерухомості придбаний сторонами в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя та має бути поділена між сторонами в рівних частинах. Мирним шляхом вирішити питання щодо розподілу спірного майна не надається можливим, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав та інтересів. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. Ухвалою суду від 27.01.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Призначене підготовче засідання. Від представника позивача 04.03.2025 надійшла заява про проведення підготовчого засідання за відсутності сторони позивача, не заперечує проти закриття підготовчого засідання. Відповідачка у підготовчі засідання, проведення якого призначалось на 25.02.2025, 20.03.2025 та 03.04.2025, не з`явилась, про дату, час і місце проведення повідомлена належним чином: рекомендованим поштовим відправленням на останню відому адресу: [ADDRESS] ,а також шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті «Судова влада». До суду з АТ «Укрпошта» повернулось рекомендоване поштове відправлення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням особи про розгляд справи. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2025 підготовче засідання за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна закрито, справу призначено до розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явився, представник позивача 22.04.2025 надав заяву в якій просив судовий розгляд по справі провести без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, повідомлялася. Від відповідачки заяв, клопотань, відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Причини неявки суду не повідомила, питання про відкладення проведення засідання перед судом не порушувала, наданим правом у визначений час не скористалася. Згідно з ч. 2\~ст. 281 ЦПК України\~розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням згоди позивача, суд вважає за можливе розглядати справу відповідно до ст. 280 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України\~у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом установлено, що 29.06.1986 між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 29.06.1985, серія № [NUMBER] , виданого ЗАЦС м. Тирасполь, МРСР, актовий запис №886. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Тираспольським відділом ЗАЦС 12.11.2024 року, шлюб між позивачем та відповідачкою 20.04.2023 розірвано, про що 23.05.2023 складений актовий запис №177. У період шлюбних відносин, сторони за спільні сумісні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року придбали трьох кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,4 кв.м., житловою 42,1 кв.м, за ціною 496\~500,00 гривень. Договір купівлі-продажу квартири оформлено на ім`я [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстровано в реєстрі за №2591. Після проведеного зусиллями позивача ремонту квартири, сторони заселилися в дану квартиру та зареєстрували 13 лютого 2012 року в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Через постійні сварки, непорозуміння між подружжям, різними поглядами на сімейне життя, постійними непорозуміннями, шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано, та у зв`язку з неможливістю сумісного проживання в одній квартирі, так як колишня дружина стала постійно провокувати позивача на сварки, позивач був змушений залишити спірну квартиру. У квартирі залишилася постійно проживати відповідачка, яка наразі згідно пояснень представника позивача тимчасово перебуває за кордоном. Також установлено, що вказаний об`єкт нерухомості придбаний сторонами в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя та має бути поділена між сторонами в рівних частинах. Мирним шляхом вирішити питання щодо розподілу спірного майна не надається можливим, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав та інтересів. 30.12.2011 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було проведено реєстрацію об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 4844502, а сааме: трьохкімнатної квартири загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно з записом про право власності № 4844502, власником квартири зазначена [PERSON] , підставою виникнення права власності договір купівлі-продажу від 30.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстровано в електронному реєстрі 13 лютого 2012 року за №2591 прав власності на нерухоме майно. Зі змісту п. п. 23,24 постанови Пленуму\~ВСУ від\~21.12.2007\~N\~11\~"Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Право спільної сумісної власності подружжя врегульовано главою 8 СК України. Таким чином, суд визнає, що об`єкт нерухомості, який є предметом розгляду позову, придбаний сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 15\~ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16\~ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Таке ж положення містить і норма\~статті 368 ЦК України. Тобто,\~ст.60СК України\~встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ,2\~ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63\~СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69\~СК України. Частиною 1статті 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1, 2 статті 372 ЦК України\~передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1\~статті 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. При таких обставинах та враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved