Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Юлія Олегівна, звернувся до суду\~з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, у якому просить: -стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 2550.00 грн. як безпідставно набуті грошові кошти; -стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 20 000,00 грн. грошової компенсації моральної шкоди; -стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000.00 грн; -стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління національної поліції у Львівській області на користь позивача понесені витрати у вигляді судового збору у розмірі 1211.20 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.10.2024\~інспектором Золочівського\~районного відділу\~поліції Головного\~Управління національної\~поліції у\~Львівській області\~старшим лейтенантом\~поліції Панькевичем\~М.І.\~(далі\~-\~інспектор)\~винесено постанову\~серії ЕНА\~№ 3316507\~про накладення\~адміністративного стягнення\~по справі\~про адміністративне\~правопорушення у\~сфері забезпечення\~безпеки дорожнього\~руху,\~зафіксоване не\~в автоматичному\~режимі,\~відповідно до\~якої 21.10.2024\~о 18\~год.\~00\~хв.\~в м.\~Золочів,\~по вул.\~Тернопільській,\~7В,\~водій [PERSON] \~здійснював рух\~на автомобілі\~«Toyota\~Camry»\~з номерним\~знаком,\~який не\~належить Національній\~гвардії України,\~з номерним\~знаком,\~що за\~візуальними ознаками\~використовується Національною\~гвардією України,\~чим порушив\~п.\~2.9.в.\~Правил дорожнього\~руху та\~скоїв адміністративне\~правопорушення,\~передбачене ч.\~2\~ст.\~121-3\~КУпАП.\~В подальшому\~на [PERSON] ,\~накладено штраф\~у розмірі\~2550.00\~грн..\~23.10.2024\~відповідно до\~відомостей ІКС\~ІПНП вищевказаний\~штраф був\~сплачений в\~повному розмірі. Не погоджуючись\~із вищевказаною\~постановою про\~накладення стягнення,\~ [PERSON] \~звернувся із\~позовною заявою\~до Київського\~районного суду\~м.\~Харкова з\~вимогами про\~її скасування.\~Рішенням Київського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~18\~грудня 2024\~року у\~справі №\~953/10020/24\~скасовано постанову\~інспектора Золочівського\~районного відділу\~поліції Головного\~Управління національної\~поліції у\~Львівській області\~старшого лейтенанта\~поліції Панькевича\~Михайла Ігоровича\~від 22.10.2024\~про накладення\~адміністративного стягнення\~по справі\~про адміністративне\~правопорушення у\~сфері забезпечення\~безпеки дорожнього\~руху,\~зафіксоване не\~в автоматичному\~режимі серії\~ЕНА №3316507\~про притягнення\~ [PERSON] до\~адміністративної відповідальності\~за вчинення\~адміністративного правопорушення,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~121-3\~КУпАП,\~у вигляді\~штрафу в\~сумі 2550.00\~гривень.\~Позивач зазначає,\~що оскільки\~рішенням Київського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~18\~грудня 2024\~року у\~справі №\~953/10020/24\~скасовано постанову\~серії ЕНА\~№3316507\~про притягнення\~ [PERSON] \~до адміністративної\~відповідальності за\~вчинення адміністративного\~правопорушення,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~121-3\~КУпАП,\~у вигляді\~штрафу в\~сумі 2550.00\~гривень,\~то отримані\~відповідачем на\~підставі вказаної\~постанови грошові\~кошти в\~сумі 2550.00\~грн підлягають\~поверненню позивачу\~на підставі\~статті 1212\~ЦК України,\~адже підстава,\~на якій\~вони були\~отримані відпала. Крім цього, позивач вказує, що скасування рішенням\~Київського районного\~суду м.\~Харкова від\~18\~грудня 2024\~року постанови\~інспектора серії\~ЕНА №3316507\~про притягнення\~ [PERSON] \~до адміністративної\~відповідальності за\~вчинення адміністративного\~правопорушення,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~121-3\~КУпАП,\~у вигляді\~штрафу в\~сумі 2550,00\~грн.,\~свідчить,\~що уповноважена\~особа Національної\~поліції України,\~діяла з\~порушенням вимог\~чинного законодавства,\~порушила законні\~права [PERSON] ,\~чим спричинила\~моральну шкоду,\~яка полягала\~у моральних\~стражданнях та\~душевних переживаннях,\~хвилюванні через\~ухвалення незаконного\~рішення працівником\~поліції,\~а також\~ [PERSON] \~був змушений\~докладати додаткових\~зусиль для\~поновлення своїх\~прав шляхом\~звернення до\~суду із\~позовом про\~скасування неправомірного\~рішення,\~повернення судових\~витрат.\~Відчував себе\~приниженим та\~морально подавленим.\~Неправомірні дії\~поліцейських призвели\~до пригнічення\~волі,\~до відчуття\~безсилості перед\~владою,\~відчуття невизначеності,\~приниження честі\~та гідності,\~що призвело\~до душевних\~страждань,\~які [PERSON] \~досі відчуває.\~Стверджує,\~що внаслідок\~протиправних дій\~патрульного поліцейського\~відбулось порушення\~нормальних життєвих\~зв`язків,\~усталеного способу\~життя та\~погіршення матеріального\~становища,\~оскільки він\~був змушений\~скористатись послугами\~адвоката для\~захисту своїх\~прав та\~законних інтересів\~і оплатити\~послуги за\~надану правову\~допомогу,\~а також\~судовий збір\~за подання\~позовної заяви\~до суду.\~Кошти,\~витрачені на\~правову допомогу,\~суттєво вплинули\~на його\~фінансове становище\~і життєвий\~стан. З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, позивач вважає, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має складати 20 000.00 грн, що буде справедливою сатисфакцією потерпілому за прийняття неправомірного рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності. Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме: надати документ (квитанцію), який підтверджує сплату судового збору за одну вимогу майнового характеру у розмірі 1211, 20 грн.. 21 квітня 2025 року від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків, у якій наведено підстави звільнення позивача від сплати судового збору. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.04.2025 відкрито провадження у справі,\~розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 05.05.2025 від представника третьої особи\~Головного управління\~Державної казначейської\~служби України\~у Львівській\~області \~Стегнія А.В. до суду надійшли письмові пояснення щодо позову. У даний поясненнях представник третьої особи зазначає, що Головним управління Казначейства, листом від 24.02.2025 №05.1-10- 06/1786, роз`яснено Позивачу порядок повернення (стягнення) надходжень бюджету, та повідомлено, що при надходженні документів, передбачених Порядком № 787 або ж Порядком № 845, Головним управлінням Казначейства буде здійснено повернення (стягнення) відповідних коштів з бюджету. Також, зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту та розміру завданої йому моральної шкоди унаслідок неправомірних на його думку дій/бездіяльності Відповідача. Крім того, позивачем не доведено і заявлений ними розмір моральної шкоди в сумі 20000,00 грн, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою. 09.05.2025 року від представника відповідача Головного управління\~Національної поліції\~у Львівській\~області \~Лисої Н.В.\~до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що жодною посадовою особою ГУНП у Львівській області жодних протиправних дій відносно до позивача у спірних правовідносинах вчинено не було. Вказує, що позивач мав можливість та скористався встановленими законом процедурами доведення своєї позиції при розгляді адміністративної справи Суд надав оцінку прийнятому поліцейським рішенню та скасував його. Скасування оскарженої постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, на думку представника відповідача, є достатньою моральною сатисфакцією у спірних правовідносинах. Доказів того, що дії працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача були неправомірними та безпідставними, а також такими, що спричинили моральні страждання позивачем не надано. Будь-які відомості про порушення поваги честі та гідності позивача взагалі відсутні, оскільки таких фактів взагалі не було. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення особистих немайнових прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю, душевних страждань, вимушених змін в житті, погіршення стосунків з оточуючими, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Тобто, матеріали справи не містять доказів достатніх для доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого можна було б встановити наявність факту заподіяння позивачу працівником поліції моральної шкоди. Позивач у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив проводити розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~\~ Судом встановлено, що інспектором Золочівського районного відділу поліції Головного Управління національної поліції у Львівській області старшим лейтенантом поліції Панькевичем М.І. складено постанову ЕНА №3316507 від 22.10.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі на підставі ч. 2 ст. 121-3 КУпАП. Згідно даної постанови до [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121-3 КУпАП застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2550,00 грн. з зазначенням, що 21.10.2024 о 18-00 год. м. Золочів, вул. Тернопільська, 7В, здійснював рух на автомобілі «Toyota Camry» з номерним знаком [NUMBER] , який не належить Національній гвардії України, з номерним знаком, що за візуальними ознаками використовуються Національною гвардією України, чим порушила п. 2.9 «В» ПДР України. 22.10.2024 [PERSON] сплатив вищевказаний штраф у сумі 2550 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи квитанцією № PEN75836207206050 від 22.10.2024. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року у справі № 953/10020/24 адміністративну позовну заяву [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа: інспектор Золочівського районного відділу поліції Головного Управління національної поліції у Львівській області старший лейтенант поліції Панькевич Михайло Ігорович про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено. Скасовано постанову інспектора Золочівського районного відділу поліції Головного Управління національної поліції у Львівській області старшого лейтенанта поліції Панькевича Михайла Ігоровича від 22.10.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3316507 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121-3 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 2550,00 гривень, провадження у справі закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп. Відповідно до\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм\~статті 1212 ЦК України\~дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція\~статті 1212 ЦК України, як і загалом норм\~глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого\~статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені\~статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі №3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм\~статті 1212 ЦК України\~викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 08 вересня 2021 року у справі №206/2212/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №910/9072/17. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~статтю 1212 ЦК України\~можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі №6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону, а за частиною 3 цієї ж статті - держава відповідно до закону відшкодовує шкоду завдану фізичній особі під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно положень частини 3 статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» за якою держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішенням, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з п.п 2 п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. При цьому, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. Разом з тим, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКС України чи її територіальний орган не є суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Аналогічний висновок викладено у Постанові Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у справі № 490/9579/21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 з аналогічними фактичними обставинами викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах. «39.Позивач обґрунтував вимогу про стягнення суми сплаченого ним адміністративно-господарського штрафу тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу. Суди першої й апеляційної інстанцій задовольнили позов на підставі статті 1212 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду вважає висновок про задоволення позову по суті правильним. Сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), господарський суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави. …. 41.Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). 42.Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України). 43.Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). 44.З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека. 45.За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. 46.Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій (частина друга статті 45 БК України у редакції, чинній на час звернення до суду). 47.Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзаци перший і п`ятий пункту 5 розділу І Порядку № 787 у редакції, чинній на час звернення до суду). 48.У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 ЦК України). …. 51.Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому неможна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала. 52.Порядок № 787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється. 53.Велика Палата Верховного Суду вважає, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)). …. 57.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що висновок суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань, відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16. … 62.Беручи до уваги наявність протилежної практики Великої Палати Верховного Суду (у справах № 910/15295/18 і №910/5880/21) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду(№ 489/6624/15-ц) щодо застосування приписів Порядку № 787 іЦК України, з огляду на висновки, викладені у цій постанові, задля гарантування юридичної визначеності у подібних правовідносинах стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу) Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно з Порядком № 787, тобто у позасудовому порядку.» Оскільки, Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року у справі\~№ 953/10020/24, яке набрало законної сили 31.12.2024 скасовано постанову серії ЕНА № 3316507 від 22.10.2024 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 121-3 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 2550 грн, то отримані Державою на підставі вказаної постанови кошти сумі 2550 гривень підлягають поверненню позивачу на підставі\~статті 1212 ЦК України, адже підстава, за якою вони були отримані, відпала. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 2550 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] 20000 грн. грошової компенсації моральної шкоди, суд виходить з такого. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивач просить відшкодувати шкоду завдану безпідставним притягненням його до адміністративної відповідальності на підставі постанови про притягнення до адміністративної відповідальності складеної інспектором Золочівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, зважаючи на те, що судом скасовано згадану постанову, а провадження у справах про адміністративне правопорушення стосовно нього було закрите. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Однак, відповідно до статті 38 Кримінально процесуального кодексу України органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання. Досудове слідство здійснюють: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України. Дізнання здійснюють підрозділи дізнання або уповноважені особи інших підрозділів: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів Бюро економічної безпеки України; г) органів Державного бюро розслідувань; ґ) Національного антикорупційного бюро України. Зважаючи на зазначене Позивачем безпідставно застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки органи патрульної поліції не уповноважені на здійснення оперативно-розшукової діяльності, та не є органом досудового розслідування, прокуратури і суду. Дана позиція підтверджена пунктом 102 постанови Великої палати Верховного Суду від 22.01.2025 №335/6977/22). За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Таким чином, як вже було зазначено вище до спірних правовідносин слід застосовувати норми статті 1173 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У пунктах 3, 9, 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними. При цьому необхідно розрізняти поняття «незаконність дій (бездіяльності) органу чи посадової особи» та «вина органу чи посадової особи», оскільки, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини. На момент розгляду даної справи рішень щодо дій (бездіяльності) органу державної влади, яким Позивачу на його думку завдано моральної та матеріальної шкоди, не має, та при цьому, Позивач у позовній заяві не просить визнати такі дії (бездіяльність) протиправними, а тому - відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди. Закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії/ бездіяльність відповідача заподіяли Позивачу моральної шкоди. Дана позиція підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.10.2020 року по справі №312/262/18, постановою Великої палати Верховного Суду від 22.01.2025 №335/6977/22 . Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Згідно частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Питання про розмір моральної шкоди повинне вирішуватись з врахуванням загальних обставин справи, і зокрема, з врахуванням таких аспектів як серйозності порушення, особисті обставини Позивача та загальний контекст. Так, у контексті серйозності порушення з матеріальної точки зору мова йде виключно про такі негативні наслідки для Позивача, як сплата штрафу. Позивач не подав до суду жодного доказу, який би свідчив, що сплата штрафу матиме виключно негативні та непоправні наслідки для його майнового чи морального стану. У контексті особистих обставин Позивача теж немає жодного доказу, який би підтверджував, що репутація позивача була непоправно зіпсована. Як вбачається із позовної заяви, мотиви позову обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними належними доказами, які б підтверджували понесення таких втрат та вказували на причино наслідковий зв`язок між завданою шкодою та протиправними діями відносно позивача. Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Що стосується загального контексту, то на сам перед мова йде про рівень економічного розвитку держави. Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини так чи інакше враховує тягар, який буде покладений на державу. Зокрема, у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заяви №846/16 та №1075/16, рішення від 22.05.2018) Суд не присуджував відшкодування моральної шкоди, оскільки надзвичайно велика кількість осіб зазнає впливу мораторію на продаж сільськогосподарських земель, а присудження відшкодування призвело б до нестримного потоку нових скарг. Зрештою, як зазначив Суд у цій справі (п. 155), ситуації, за яких заявник зазнав явної травми, фізичної або психологічної, болю та страждання, стресу, тривоги, розчарування, почуттів несправедливості або приниження, тривалої невизначеності, порушення життя або реальної втрати можливостей, можна відрізнити від тих ситуацій, коли публічне встановлення порушення, якого зазнав заявник, у рішенні, що є обов`язковим для Договірної Держави, само по собі є належною формою відшкодування. У деяких ситуаціях, коли закон, процедуру або практику було визнано такими, що не відповідають стандартам Конвенції, цього достатньо для виправлення ситуації (див., наприклад, згадане рішення у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), пункт 57, з подальшими посиланнями у ньому). Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява №33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т. ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. З огляду на ці принципи та враховуючи обставини справи, прийняте Київським районним судом м. Харкова судове рішення від 18.12.2024 по справі №953/10020/24 саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду і немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті. Також позивачем не доведено і заявлений ними розмір моральної шкоди в сумі 20000,00 грн, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою. А тому, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд дійшов до наступних висновків. Позивач просить стягнути з Державного бюджету України понесені витрати на професійну правову допомогу у сумі 12000 грн. Встановлено, що правнича допомога позивачу [PERSON] надавалась адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 03.04.2018 серії ПТ №2099, видане Радою адвокатів Полтавської області), на підставі договору про надання правничої допомоги від 24 березня 2025 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Ткаченко Ю.О. На підтвердження понесення позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу, ним подано наступні докази: акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 31 березня 2025 року до Договору про надання правничої допомоги від 24 березня 2025 року; квитанцію № 1438557 від 02 квітня 2025 року; квитанцію № 1438558 від 01 квітня 2025 року. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно із ч.ч.1, 2\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3\~ст.137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4\~статті 137 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5\~статті 137 ЦПК України\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що деякі види робіт мають не обґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). Таким чином, виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу та беручи до уваги задекларовані в п.6 ч.3\~ст.2 ЦПК України\~і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 2000 грн. Суд вважає, що саме такий розмір витрат є необхідним і неминучим для позивача [PERSON] , який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися \~у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18),\~якою змінено судові рішення та стягнуто спірну суму та судові витрати з Державного бюджету України. З урахуванням наведеного, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Державного бюджету\~України на користь позивача витрати на сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн., який був сплачений позивачем за позовну вимогу про стягнення безпідставно набутих коштів.

Outcome: partial