Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

у січні 2025 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] , в особі представника - адвоката Щербаня Д.М., з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ» про визнання трудових відносин припиненими. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує наступне. З 24.11.2021 р. позивач [PERSON] працював на посаді заступника директора технічного у ТОВ "МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ" на підставі наказу № 16/21-К від 23.11.2021 р. 28.12.2021 р. рішенням Ради національної безпеки і оборони України "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", уведеного в дію Указом Президента України від 28 грудня 2021 року № 684/2021 на ТОВ "МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ" накладені санкції. З огляду на викладене, вказане Товариство фактично припинило свою діяльність починаючи з березня 2022 р. 24.12.2024 р. [PERSON] подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Однак, відповідач ТОВ "МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ" досі не здійснив ніяких дій для звільнення позивача з займаної посади та не подав інформацію про звільнення до державних органів. Тобто, трудові відносини [PERSON] з цією організацією досі не припинені. Наразі [PERSON] досі рахується як працівник ТОВ "МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ", хоча трудові відносини з цією ТОВ припинились. Положеннями частини першої статті 312 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична особа має право на вибір та зміну роду занять. Ч. 1 ст. 99 Цивільного кодексу України встановлено, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Ст. 22 КЗпП України передбачено заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Після фактичного припинення діяльності відповідача ТОВ "МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ" [PERSON] намагався реалізувати своє право на працю та вільний вибір місця та умов роботи, подавши заяву про звільнення за власним бажанням. 24.12.2024 р. цю заяву позивач [PERSON] направив поштою на адресу відповідача, оскільки фактично вже нікому було прийняти заяву наручно. 30.12.2024 р. ТОВ "МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ" ця заява надійшла на адресу Товариства цінним листом з описом (трек-номер 0814100181948). Тобто, [PERSON] використав усі можливі засоби для захисту свого права щодо звільнення з займаної посади за власним бажанням у позасудовому порядку. Однак, відповідач ТОВ "МЕДІАХОЛДИНГ НОВИНИ" всупереч заяві [PERSON] та вимогам п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП не звільнило позивача [PERSON] з роботи, запис про звільнення до трудової книжки не внесло та не повідомило уповноважені органи ПФУ інформацію про звільнення працівника. Як наслідок, фактично з 07.01.2024 р. (через 14 днів після направлення поштою заяви про звільнення) трудові відносини між [PERSON] та ТОВ припинені, але через бездіяльність адміністрації ТОВ, досі в органах Пенсійного фонду є відомості про його трудові відносини з відповідачем. Це своєю чергою порушує його особисте немайнове право на вільний вибір та зміну сфери діяльності. З врахуванням наведеного просив визнати трудові відносини між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медіахолдинг Новини" (код ЄДРПОУ 44090465) припиненими з 07.01.2025 р. у зв`язку зі звільненням [PERSON] із займаної посади заступника директора технічного ТОВ "Медіахолдинг Новини" за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. 16 січня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, 23 травня 2025 року надав суду заяву про розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судове засідання повторно представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства. Як вбачається з Витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, [PERSON] , [INFO] , є особою, яка працює на умовах трудового договору, перебуває у трудових відносинах з 24.11.2021 року по дійсний час перебуває у трудових відносинах з юридичною особою код ЄДРПОУ 44090465 (а.с. 11 - 12). Указом Президента України №684/2021 від 28.12.2021 року Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 грудня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведено в дію відповідне рішення (а.с. 14 - 17). Згідно до Додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 грудня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), до ТОВ «Медіахолдинг Новини» (код ЄДРПОУ 44090465), юридична адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 21-г, строком на п`ять років введено обмежувальні заходи, зокрема: блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; обмеження торговельних операцій; запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; заборона користування радіочастотним ресурсом України; обмеження або припинення надання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування; повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом; заборона видачі дозволів, ліцензій Національного банку України на здійснення інвестицій в іноземну державу, розміщення валютних цінностей на рахунках і вкладах на території іноземної держави; заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; припинення культурних обмінів, наукового співробітництва, освітніх та спортивних контактів, розважальних програм з іноземними державами та іноземними юридичними особами; відмова в наданні та скасування віз резидентам іноземних держав, застосування інших заборон в`їзду на територію України. Відповідно до роздруківки «Детальна інформація», ТОВ «Медіахолдинг Новини», код ЄДРПОУ 44090465 (а.с. 18). Позивач звернувся до відповідача з заявою від 24.12.2024 року у якій просив звільнити його з посади заступника директора технічного за власним бажанням. Вказана заява була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку, згідно роздруківки трекінгу, 15.01.2025 року відправлення було повернуто відправнику у зв`язку з неможливістю його вручення (а.с. 9 - 10). Інших доказів надано суду не було. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Як вбачається з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір, позивач (як працівник) скористався своїм правом, наданим ст. 38 КЗпП України, та звернувся до відповідача з заявою в якій просив звільнити його за власним бажанням. Відповідна заява була направлена за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. Також, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи трудові відносини позивача з відповідачем всупереч положенням КЗпП України не припинені. Таким чином, право позивача на звільнення в порядку та строки передбачені положеннями Кодексу законів про працю України порушено. Суд враховує, що відповідна заява була направлена на адресу відповідача 24.12.2024 року. Тож, з врахуванням положень ст. 38 КЗпП України, право на задоволення вказаної заяви та припинення трудових відносин виникло у позивача 07 січня 2025 року. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині 1 ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Відповідач своїм правом на подання суду відзиву на позовну заяву не скористався, доводи, викладені позивачем у позовній заяві не спростував. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачений судовий збір у розмірі 968,98 грн. Оскільки, за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у вказаному вище розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: approved