Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Бучанської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради, про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити дії, в якому просить: визнати за позивачем право на приватизацію квартири [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача здійснити приватизацію квартири [ADDRESS] , на користь позивача у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В обґрунтування позову зазначено, що у відповідності до листа про надання інформації Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської .міської державної адміністрації) від 28.10.2022 р. № 064-3634, згідно ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» рішенням Бучанської міської ради від 26.06.2014 р. № 1752-55-VI «Про погодження щодо прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча квартир, які були придбані Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.10.2015 р. № 1020 «Про безоплатну передачу квартир для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча» передано безоплатно з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча Київської області 64 квартири, що були придбані у 2012 році за рахунок бюджетних коштів за програмою КПКВК 3201200 «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з переліком. Відповідно до рішення Бучанської міської ради від 22.10.2015 р. № 2547-81-VI «Про прийняття квартир до комунальної власності територіальної громади м. Буча» прийнято безоплатно з державної власності від Департаменту до комунальної власності територіальної громади міста Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що у відповідності до ордеру на квартиру від 28.08.2013 р. № 1716 серія 51 наймачем помешкання за адресою: [ADDRESS] (житлова площа 15,9 кув.м., 1-кімнатна квартира, 11 поверх, 6 поверховий будинок) був батько позивача [PERSON] , 1948 р.н., який помер [INFO] та за час свого життя з заявою про приватизацію вказаної квартири не звертався. Позивач зауважує, що з 06.11.2013 року і по теперішній час зареєстрований та постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, балансоутримувачем вказаного будинку є Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради. Позивач звертає увагу, що 22.12.2022 року звернувся до третьої особи із заявою, у якій, посилаючись на положення ст.ст. 9, 61, 64 ЖК України, просив укласти з ним договір найму житлового приміщення (оренди житла) за адресою: [ADDRESS] . Проте, 20.01.2023 року Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради листом повідомило позивача про те, що не вбачає правових підстав для укладення договору оренди/найму житлового приміщення, оскільки на балансі вказана квартира не перебуває, а Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради не є управителем будинку. 08.02.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою за № К-931/12.1/-7 як наймач квартири [ADDRESS] про передачу квартири у приватну власність. Проте, 28.02.2023 року рішенням відповідача «Про передачу квартири у власність» № 87 позивачу було відмовлено у передачі квартири [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують законні підстави для проживання в квартирі, а саме: до заяви позивачем не додано ордеру на право проживання в квартирі. Позивач вважає безпідставним посилання відповідача, як на підставу відмови у приватизації квартири, на відсутність ордеру, оскільки позивач участі у приватизації житла не брав, що підтверджується довідкою № 391, з 06.11.2013 року і по теперішній час зареєстрований та постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] увагу, що у відповідності до довідки від 15.05.2015 року № 92 за вказаною адресою, окрім померлого батька позивача, позивач проживає та прописаний разом із своєю дочкою - [PERSON] 2012 р.н. Оплату за комунальні послуги також здійснює позивач, що підтверджується копіями платіжних документів, долучених до позовної заяви. Позивач вважає, що відмовою в оформленні приватизації квартири порушено його право на отримання житла у власність в зв`язку з чим звертається з позовом до суду. 05 травня 2023 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку для їх усунення. У встановлений строк позивач усунув виявлені недоліки. Ухвалою суду від 20 червня 2023 року за позовом відкрито провадження у справі, розгляд справи було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі. 07.08.2023 року від Бучанської міської\~ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач підтверджує обставини, що були наведені позивачем у позовній заяві, а також звертає увагу на положення ст. 65 ЖК України у відповідності до яких наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно довідки № 14.1-08/1361 від 01.08.2023 р., виданої відділом реєстрації місяця проживання управління Центру надання адміністративних послуг за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання осіб: [PERSON] , 1948 р.н.. [PERSON] , 1976 р.н., [PERSON] , 2012 р.н. У зв`язку з наведеним просить суд прийняти рішення на підставі наявних доказів. Ухвалою суду\~від 15\~вересня 2023\~рокубуло закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився. Від представника позивача, адвоката Гонтаренко К.С. до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Представник Бучанської міської\~ради в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача за наявними матеріалами. Представник Комунального підприємства «Бучасервіс» Бучанської міської ради в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи третю особу повідомлено належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, будь-яких клопотань, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно копії листа Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.10.2022 р. № 064-3634 про надання інформації на запит адвоката Гонтаренко К.С. від 17.10.2022 року щодо надання інформації відносно приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] вбачається, що згідно ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» рішенням Бучанської міської ради від 26.06.2014 р. № 1752-55-VI «Про погодження щодо прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча квартир, які були придбані Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.10.2015 р. № 1020 «Про безоплатну передачу квартир для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча» передано безоплатно з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча Київської області 64 квартири, що були придбані у 2012 році за рахунок бюджетних коштів за програмою КПКВК 3201200 «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з переліком. Відповідно до рішення Бучанської міської ради від 22.10.2015 р. № 2547-81-VI «Про прийняття квартир до комунальної власності територіальної громади м. Буча» прийнято безоплатно з державної власності від Департаменту до комунальної власності територіальної громади міста Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії листа Бучанської міської ради від 01.12.2022 року № 12.1-08/1/4174, квартира [ADDRESS] , належить до комунальної власності Бучанської міської ради. Балансоутримувачем вказаного будинку є Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради № 269 від 31.07.2013 року «Про видачу ордерів на квартири», [PERSON] , 1948 р.н., було видано ордер на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується також копією корінця ордера на жиле приміщення № 1716 серія 51. Як вбачається копії довідки виданої Управлінням праці, соціального захисту та захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Бучанської міської ради № 277 від 05 червня 2015 р., [PERSON] , 1948 р.н., проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про те, що він дійсно перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги з 05 червня 2015 року як постраждалий внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії. Має право на пільги по житлово-комунальним послугам за даною адресою. Згідно копії довідки ПП «Столичні будинки» № 92 від 15.05.2015 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , проживають та прописані 3 мешканці: [PERSON] (власник), [PERSON] (син), [PERSON] (онука). [INFO] гр. [PERSON] , [INFO] , помер у віці 69 років, про що Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у місті Києві було складено відповідний актовий запис № 17150, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 жовтня 2018 року. В свою чергу, позивач [PERSON] , [INFO] , є ріднім сином померлого [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серіїї [NUMBER] від 30 грудня 1976 року, відповідно до якого батьками [PERSON] зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно наданої копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.01.2019 р. позивач [PERSON] , [INFO] , з 06.11.2013 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача, за вказаною адресою, також, зареєстровані його діти: [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 травня 2004 року), та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 травня 2012 року), що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.01.2019 р. та відомостями наданими відділом реєстрації місця проживання управління Центр надання адміністративних послуг Бучанської міської ради № 14.1-08/1361 від 01.08.2023 року. Факт постійного\~проживання позивача\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~також,\~підтверджується копіями\~долучених квитанцій\~на оплату\~житлово-комунальних\~послуг. 22 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до Комунального підприємства «Бучасервіс» Бучанської міської ради із заявою про укладення договору найму житлового приміщення (договору оренди житла) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією заяви з додатками та опису вкладення до поштового відправлення. У відповідь на вказану заяву Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради листом від 20 січня 2023 року повідомило [PERSON] про те, що на балансі КП «Бучасервіс» квартира [ADDRESS] , не перебуває. КП «Бучасервіс» є лише управителем будинку за вказаною адресою та повноважень щодо укладення договору оренди не має. У зв`язку з наведеним, КП «Бучасервіс» не вбачає правових підстав для укладення договору оренди/найму житлового приміщення. 08 лютого 2023 року [PERSON] звернувся до Бучанської міської ради із заявою за № К-931/12.1/-7 про № 64 передачу квартири за адресою: [ADDRESS] у приватну власність. Відповідач зауважує, що до вищевказаної заяви позивачем було додано: копію паспорта громадянина України, копію витягу з реєстру територіальної громади, копію корінця ордеру на жиле приміщення № 1716 серія 51 за адресою: [ADDRESS] , виданого [PERSON] , копію свідоцтва про смерть [PERSON] . За наслідком розгляду вказаної заяви, рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради «Про передачу квартири у власність» № 87 від 28.02.2023 року [PERSON] було відмовлено у передачі у власність квартири [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують законні підстави для проживання в квартирі. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що до заяви заявником не надано ордеру на право проживання в квартирі [ADDRESS] . Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно ч. 11 ст. 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до положень ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до п. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивача не розповсюджується. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України та ст. 29 ЦК місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Аналогічну норму місить п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу України до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ст. 58 Житлового кодексу України ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до пунктів 69, 70, 72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470, ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. Відповідно до пункту 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Поряд з цим, відмова у здійсненні приватизації займаної позивачем квартири за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовується тим, що заявником не було надано ордеру на право проживання у вказаній квартирі. Враховуючи відсутність документів, що підтверджують законні підстави проживання в квартирі [ADDRESS] , позивачу було відмовлено у передачі у власність вказаної квартири. Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Як уже було зазначено, правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 статті 2 цього Закону. З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , не відноситься до квартир, які не є об`єктами приватизації на підставі статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Крім того, відповідно до статті 65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного або громадського житлового фонду можуть придбати займані ними приміщення у власність. Враховуючи, що позивач на законних підставах зареєстрований з та постійно проживає у вказаній квартирі, відмова в приватизації займаного нею житла з причин відсутності ордеру на заселення у квартиру є такою, що порушує її право на приватизацію. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Судом було встановлено, що позивач на законних підставах зареєстрований та постійно проживає у вказаній квартирі, тому відмова в приватизації займаного ним житла з причин відсутності ордеру на право проживання в квартирі є такою, що порушує його право на приватизацію. Виходячи з положень законодавства, а саме п. 18 Положення № 396 з урахуванням змісту п. 69 постанови № 470, сама по собі наявність чи відсутність ордера на житлове приміщення в пакеті документів, які подаються громадянином для приватизації житла, не може бути єдиною і остаточною причиною відмови у визнанні права громадянина на приватизацію на тій підставі, що відповідно до п. 68 постанови № 470 ордер дійсний лише протягом 30 днів з дня його видачі. З моменту реєстрації позивача в спірній квартирі його право на користування житлом ніким, в тому числі відповідачем не оскаржувалось та доказів такого оскарження суду не надано. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином померлого наймача [PERSON] та з 06.11.2013 року зареєстрований та на законних підставах постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Згідно з положеннями п. 10 ст. 8 у прив`язці до п. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому відмова позивачу у здійсненні його права на приватизацію через відсутність ордеру є безпідставною. Таким чином, дії відповідача порушують конституційне право позивача на приватизацію житла у встановленому законом порядку. Суд враховує правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому у цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію. Суд враховує правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21) Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). Суд враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду висловлені в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). У цій справі було визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради у приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири. Тобто, судова практика передбачає такі способи захисту, які зводяться до визнання безпідставною відмови органу приватизації і зобов`язання органу приватизації здійснити приватизацію житла. За таких обставин, з урахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у спосіб зобов`язання відповідача провести дії по приватизації зазначеної квартири за відсутності ордера на житлове приміщення та у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Що ж стосується позовних вимог про визнання за позивачем права на приватизацію квартири, суд виходить з наступного. З системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин права на приватизацію згідно наданого пакету документів. Суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за № 761/28893/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18). Позовні вимоги про визнання права на приватизацію квартири не є належним способом захисту прав позивача, оскільки суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла за вищенаведеними в рішенні нормами права. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial