Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

20 січня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області з використанням системи «Електронний суд» було подано позов товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (далі, новий кредитор, позивач) до [PERSON] (далі, позичальниця, відповідачка) про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 1-14). Позовні вимог обґрунтовані неналежним виконанням відповідачкою, як позичальницею, умов кредитного договору № 4770888 від 28 липня 2021 року, укладеного між нею та ТОВ «МІЛОАН», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», як нового кредитора, згідно з укладеним договором відступлення права вимоги № 12-Т від 11 листопада 2021 року. Заочним рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 205 року позовні вимоги задоволені частково (а. с. 100-104, зворот). Стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за договором про споживчий кредит № 4770888 від 28 липня 2021 року у сумі 38 000 гривень, що включає 8 000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 30 000 гривень заборгованість за відсотками. В частині стягнення комісійної винагороди у сумі 1 520 гривень було відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат, з відповідачки на користь позивача було стягнуто судовий збір у сумі 2 325,5 гривень та 3 000 гривень як компенсація витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 05 травня 2025 року, заочне рішення було скасованим за заявою відповідача, цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до [PERSON] було призначеним до розгляду в судовому засіданні, призначеному на 27 травня 2025 року (а. с. 128-129). В судове засідання, призначене на 27 травня 2025 року, сторони спору та їх представники не з`явились, ними було подано заяви про проведення судового засідання їхньої участі. З урахуванням наведеного, суд вважає, що неявка учасників судового розгляду для участі в судовому засіданні не перешкоджає розгляду справи по суті, тому, з урахуванням приписів частини 1 статті 223 ЦК України, проводить судовий розгляд за відсутності учасників. При цьому, суд додатково враховує доводи та аргументи, викладені в заяві про перегляд заочного рішення, як заперечення щодо заявлених позовних вимог. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. 27 травня 2025 року суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, у відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 29 травня 2025 року до 12 години 30 хвилин. Суд, дослідивши письмові матеріли справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що 28.07.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 4770888 (а. с. 38-47). Договір підписаний позичальницею з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно умов пунктів 1.2 ,1.3, 1.5.1, 1.5.2, 1.6, 2.3.1.2 договору, сума кредиту 8 000 гривень, строк кредитування 30 днів з автоматичною пролонгацією у випадку продовження користування позичальником грошовими коштами після закінчення строку кредитування, проценти за користування кредитом протягом перших 30 днів 6 000 гривень, розраховані за ставкою 2,5 % щоденно на залишок заборгованості за кредитом, стандартна (базова) процентна ставка 5 % щоденно. Комісія за надання кредиту 1 520 гривень, яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Факт перерахування грошових коштів відповідачці, як позичальниці у сумі 8 000 гривень підтверджується платіжним дорученням № 52337488 від 28 липня 2021 року (а. с. 51). Відповідачка своїх зобов`язань щодо повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом та одноразової комісії не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 39 520 гривень, що включає заборгованість за тілом кредиту 8 000 гривень, борг за відсотками 30 000 гривень, борг за комісією 1 520 гривень. Розрахунок заборгованості наведений у відомості про щоденні нарахування і погашення (а. с. 80-81). Відповідачка доказів повного чи часткового погашення заборгованості не надала, як не надала і іншого розрахунку суми заборгованості, відмінного від розрахунку позивача. Далі, 11 листопада 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір відступлення права вимоги № 12-Т (а. с. 17-25). На підставі цього договору до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитним договором від 28 липня 2021 року № 4770888 до відповідачки, як позичальниці. Судом не встановлено обставин щодо нікчемності договору відступлення права вимоги чи визнання його недійсним. Відповідачкою не надано доказів повної чи часткової сплати заборгованості за кредитним договором від 28 липня 2021 року № 4770888 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», як новому кредитору. З урахуванням встановлених обстави справи, суд вважає, що до правовідносин сторін спору підлягають застосуванню правові норми ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про електронну комерцію», в редакціях, чинних на дату укладення договору, що регулюють порядок укладення договору, виникнення зобов`язань, обов`язковість їх виконання, заміну сторони в зобов`язанні та наслідки порушення умов зобов`язання. Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. Згідно приписів\~частини 1\~статті 10\~Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про\~електронні документи\~та електронний\~документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів\~частини 1\~статті 638\~ЦК України,\~договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх\~істотних умов\~договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору про споживчий кредит № 4770888 від 28 липня 2021 року у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію» та погодження істотних умов цього договору. Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочинів та відсутності в суду даних про нікчемність договору, суд приходить до висновку, що цей договір про споживчий кредит є чинним та, відповідно, є регулятором правовідносин сторін спору. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Зміст наведених правових норм свідчить, що укладення договору відступлення права вимоги (в тому числі й договору факторингу) є підставою для заміни сторони в зобов`язанні. В даному випадку внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року, до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», як нового кредитора, правомірно перейшло право вимоги до відповідачки, як позичальниці, за договором про споживчий кредит № 4770888 від 28 липня 2021 року. Відтак, позивач має право вимагати стягнення на свою користь заборгованості з відповідачки. Оцінюючи встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредиту підлягають стягненню у розмірі, зазначеному в позовній заяві, а стягнення заборгованості за кредитним договором в даному випадку є реалізацією передбаченого статтею 16 ЦК України способу захисту права примусового виконання обов`язку в натурі. Разом із тим, суд не погоджується з доводами про необхідність стягнення комісії за надання кредиту у сумі 1520 гривень у відповідності до пункту 1.5.1 договору про споживчий кредит № 4770888 від 28 липня 2021 року. Зокрема, за змістом пункту 1.5.1 договору передбачена комісія за надання кредиту за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово. При цьому, перелік та зміст послуг кредитора, за надання яких передбачається сплата комісії, в договорі не деталізований. Відсутність конкретного переліку таких послуг і відсутність даних про погодження такого переліку із відповідачкою, як стороною договору, свідчить про нікчемність умов договору в цій частині у відповідності до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вказане відповідає\~змісту правової\~позиції Верховного\~Суду у\~справі №\~\~582/202/22\~від 09\~жовтня 2024\~року. Правові позиції\~щодо нікчемності\~умов кредитних\~договорів ТОВ\~«МІЛОАН» в\~частині встановлення\~одноразової комісії\~за надання\~кредиту висловлені\~в Постановах\~Вінницького апеляційного\~суду по\~справі № 141/298/24 від 31 жовтня 2024року та Чернівецького апеляційного суду по справі № 725/3171/24 від 17 вересня 2024 року. З урахуванням принципу правової визначеності, як складеної принципу верховенства права, суд не вбачає підстав для відступу від зазначених вище релевантних правових позицій. Тому, умови кредитного договору щодо нарахування одноразового комісії за видачу кредиту є нікчемними і в силу приписів статті 215 ЦК України не породжують правових наслідків, в тому числі у вигляді стягнення суми нарахованої комісії. Отже, у задоволенні вимог про стягнення комісії за надання кредиту слід відмовити. При цьому, суд визнає неспроможними доводи, викладені в заяві про перегляд заочного рішення, щодо правильності нарахування процентів за користування кредитом. Так, як слідує з умов п. 1.3 договору про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 4770888 від 28 липня 2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» і [PERSON] , кредит надається на 30 днів з 28 липня 2021 року. В пункті 2.3.1.2 договору викладені умови щодо його пролонгації на стандартних умовах, зокрема, умовою збільшення строку кредитування є продовження користування кредитним коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування. При цьому, загальний строк пролонгації не може перевищувати 60 днів. Правила щодо пролонгації погоджені сторонами шляхом підписання договору та не вимагають окремого внесення змін до умов договору для застосування збільшеного строку кредитування. Таким чином, за відсутності доказів повернення тіла кредиту у строк, визначений договором, були застосовані правилами щодо автоматичної пролонгації на стандартних умовах на строк 60 днів із застосування стандартної процентної ставки 5 % щоденно. Розрахунок заборгованості за процентами виконаний позивачем із дотриманням умов пунктів 1.3, 2.3.1.2 договору про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 4770888 від 28 липня 2021 року і суд визнає цей розрахунок арифметично правильним. Далі, суд відхиляє доводи представниці відповідачки про несправедливість умов кредитного договору в частині невиправдано малого, з точки зору відповідачки та її представниці, строку для надання згоди споживачем на продовження умов договору, так як такі умови не є надміру обтяжливими, мають обмежений темпоральний характер і діють в межах максимального строку 60 днів від дати закінчення погодженого сторонами договору строку кредитування. Суд звертає увагу, що відповідачка, як позичальниця, проявляючи розумну обачність та належним чином виконуючи умови договору, могла уникнути автоматичної пролонгації строку його дії чи, при наймі, не була позбавлена можливості заявити в доступний для неї спосіб кредитору про відсутність підстав для продовження первісного строку кредитування, зазначивши причини несвоєчасного повернення тіла кредиту та сплати процентів. За таких умов, суд не вважає несправедливими умови пункту 2.3.1.2 договору про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 4770888 від 28 липня 2021 року та не вважає їх нікчемними для цілей застосування статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд додатково акцентує увагу, що в силу приписів статті 204 ЦК України, за відсутності рішення суду про визнання недійсним договору про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 4770888 від 28 липня 2021 року чи окремих його умов, положення договору є чинними та регулюють правовідносин сторін спору, в тому числі й в питаннях продовження строку кредитування. Додатково, суд відхиляє доводи про неналежність розрахунку заборгованості, як доказу невиконання умов договору, з огляду на те, що відповідачка іншого розрахунку не надала, як і не надала доказів повного чи частково погашення заборгованості. При цьому, відповідачка факт отримання в борг грошових коштів у сумі 8 000 гривень не заперечує. Суд констатує, що позивачем для підтвердження обставин надання грошових коштів в борг надано платіжне доручення № 523337488 від 28 липня 2021 року (а. с. 51). Вказане вище платіжне доручення є первинним документом у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», а подальше підтвердження розміру заборгованості за допомогою саме первинних документів не вимагається. Далі, суд відхиляє доводи відповідачки про те, що витяг з реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги не може підтверджувати факт переходу права вимоги до позивача, як нового кредитора. Суд зауважує, що принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (правові висновки згідно постанов Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 102), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43)). Зазначаючи про недоведеність обставин щодо переходу права вимоги до позивача, як нового кредитора, відповідачка будь-яких дій, які б підтверджували обґрунтованість та виправданий характер її сумнівів не вчинила. Зокрема, відповідачка не надала доказів повної чи часткової сплати заборгованості первісному кредитору та доказів того, що вона в подальшому зверталася до ТОВ «МІЛОАН» для перевірки обставин відступлення права вимоги за кредитним договором. Відповідачка не заявляла клопотань про залучення до участі у справі ТОВ «МІЛОАН», як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, також не заявляла клопотань про витребування від ТОВ «МІЛОАН» чи ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» доказів переходу права вимоги , в тому числі і реєстру боржників, витяг з якого відповідачка ставить під сумнів, чи клопотань про забезпечення цих доказів. За таких обставин, суд вважає більш вірогідним та переконливим факт переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та відхиляє, як неспроможні, доводи відповідачки про недоведеність факту переходу права вимоги. За вказаних обставин суд вважає доведеними заявлені позовні вимоги в частині розміру заборгованості за тілом кредиту та процентами. Далі, позивачем заявлені до стягнення з відповідачки грошові кошти у сумі 6 000 гривень, як компенсація витрат на правничу допомогу. Обставини щодо надання правничої допомоги та розміру сплаченого адвокату гонорару підтверджуються договором про надання правової допомоги № 42649746 від 01 листопада 2024 року та додатковою угодою № 4770888 від 30 грудня 2024 року до цього договору, актом про підтвердження факту надання правової допомоги від 30 грудня 2024 року та детальним описом наданих адвокатом послуг (а. с. 33-37, 50, 74, 82). Оцінюючи наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial