Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів - Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Житлобудекспрес», з вимогами: « Скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 21 вересня 2007 року №1709-С/ЮНП, на підставі якого оформлено свідоцтво про право власності б/н від 27 вересня 2007 року на нежитлове приміщення [ADDRESS] . Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна №85331880000, а саме - нежитлове приміщення №39 в будинку [ADDRESS] » 04 січня 2022 року Шевченківським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Житлобудекспрес» про скасування рішення і виключення з реєстру права власності, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. 15 квітня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з викладеними запереченнями. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року було витребувано у Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація): копію наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 21.09.2007 р. №1709- С/ЮНП, на підставі якого оформлено свідоцтво про право власності б/н від 27.09.2007 на нежитлове приміщення [ADDRESS] ; свідоцтво про право власності ТОВ «Компанія Житлобудекспрес» на підвал від 27.09.2007 р., що було видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). 17 травня 2023 року на виконання ухвали суду від 09 березня 2023 року надійшли витребуванні матеріали. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року було закрито підготовче провадження, призначено до розгляду по суті. 02 листопада 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва ухвалено рішення про часткове задоволення позову [PERSON] до Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Житлобудекспрес» про скасування рішення і виключення з реєстру права власності. Скасовано наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 21 вересня 2007 року №1709-С/ЮНП, на підставі якого оформлено свідоцтво про право власності б/н від 27 вересня 2007 року на нежитлове приміщення [ADDRESS] В решті позовних вимог відмовлено. 31 жовтня 2024 року Київським апеляційним судом винесено постанову про часткове задоволення апеляційної скарги адвоката Куцького Дениса Васильовича. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року скасовано, цивільну справі за позовом [PERSON] до Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Житлобудекспрес» про скасування рішення і виключення з реєстру права власності, направити на новий розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва за встановленою підсудністю. 18 грудня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справі передано у провадження головуючому - судді Дніпровського районного суду міста Києва Арапіній Н.Є. 20 березня 2025 року керівником апарату Дніпровського районного суду міста Києва О.С. Корович винесено розпорядження №169 «Щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ». 21 березня 2025 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддя вказану цивільну справу передано у провадження головуючому - судді Дніпровського районного суду міста Києва Савлук Т.В. 24 березня 2025 року Дніпровим районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про прийняття до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Житлобудекспрес» про скасування рішення і виключення з реєстру права власності. Розгляд справи розпочати повторно в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 08 квітня 2025 року Дніпровим районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судовому засіданні висловили свою позицію на підтримку позовних вимог, просили позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, наголосили, що [PERSON] вбачає порушення своїх прав як співвласника багатоквартирного будинку у тому, що наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.09.2007 № 1709-С/ЮНП є протиправним, оскільки виданий на приміщення, яке на думку позивача, є допоміжним та відповідно є співвласністю усіх власників квартир у зазначеному багатоквартирному житловому будинку. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бороденко О.А. в судовому засіданні вислови свої заперечення проти позову, просив в позові відмовити, обґрунтовуючи свою позицію посилається на ті обставини, що виходячи з предмету спору позивачем оскаржується наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 21 вересня 2007 року №1709-С/ЮНП, на підставі якого оформлено свідоцтво про право власності б/н від 27 вересня 2007 року на нежитлове приміщення [ADDRESS] , разом з тим позов пред`явлено до фізичної особи, однієї із, [PERSON] , який не є суб`єктом цих відносин, окремих вимог до відповідача позивачем не заявлено, тому, на думку, представника, в даному випадку позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Представник Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в судове засідання не зявився, до суду подано відзив на позов та висловлена позиція щодо підстав для відмови у задоволені позову. Відповідачі - [PERSON] та представник ТОВ «Компанія Житлобудекспрес», в судове засідання не з`явилися, правом подати відзив на позов не скористалися. Вислухавши думку сторін цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та доходить наступних висновків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За змістом ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] і на підставі ч. 2 ст. 382 ЦК України є співвласником допоміжних приміщень цього будинку. Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить підвал, а саме нежиле приміщення № [NUMBER] , загальною площею 248.1 кв.м., за адресою [ADDRESS] , зареєстрований в Реєстрі речових прав на нерухоме майно як об?єкт нерухомого майна за номером 85331880000, номер запису про права власності 23131969. Позивач вважає, що підвал належить до спільної власності власників квартир будинку та був незаконно оформлений у приватну власність Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі наказу від 21.09.2007 р. №1709-С/ЮНП, відповідно до якого оформлено свідоцтво про право власності б/н від 27.09.2007 на нежитлове приміщення №39 на юридичну особу ТОВ «КОМПАНІЯ ЖИТЛОБУДЕКСПРЕС». Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) було перейменоване в Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) відповідно до рішення Київської міської ради № 198/7535 від 15.03.2012 р.) Договором купівлі-продажу від 18.06.2013 р нежилого приміщення, серія та номер: 1642, виданий 18.06.2013, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М., підвал було оформлено на [PERSON] . Відповідно до розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.02.2015 № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, зокрема житловий будинок на [ADDRESS] закріплено на праві господарського відання за Керуючою компанією з 01 квітня 2015 року. Нежитлові підвальні приміщення в будинку [ADDRESS] в господарське віданні Керуючої компанії не передавалися. Договором купівлі-продажу нежилого приміщення, серія та номер: 2817, виданий 01.11.2017, видавник: Юрченко В.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, підвал оформлено на [PERSON] . Статтею 317 Цивільного кодексу України закріплено право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» - власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Під спільним майном відповідно до ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» мається на увазі - приміщення загального користування у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об?єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового Кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення передають у власність квартиронаймачів безоплатно, тож окрема приватизація для них не передбачена. Винятком є лише ті приміщення, у яких на момент прийняття закону розміщувалися приміщення торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування, які повинні були б бути передані у комунальну власність (ст. 8 ч. 9 ЗУ «Про приватизацію житлового фонду»). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)) Обираючи спосіб захисту для відновлення порушених прав позивачем визначено предмет спору як «скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 21 вересня 2007 року №1709-С/ЮНП, на підставі якого оформлено свідоцтво про право власності б/н від 27 вересня 2007 року на нежитлове приміщення [ADDRESS] », разом з тим заявляючи вимоги до суката владних повноважень, в даному випадку до Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позивачем не наведено правових підстав та норм права, які регулюють спірні відносини та їх порушення є наслідком для скасування оспорюваного наказу. Як на підставу для задоволення позову сторона позивача вказує, що спірне приміщення є допоміжними та належать усім власникам квартир у багатоквартирного будинку, вибуло незаконно з їх спільної власності внаслідок оформлення оскаржуваного наказу суб`єкта владних повноважень, після яких приміщення передавались у власність відповідачам та на даний час належать [PERSON] . З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому за змістом вказаних статей позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. В постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зазначено, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18), де вказав, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Між тим, суду не надано жодних доказів на підтвердження неможливості реалізації права спільної чи приватної власності позивачем як власником належного йому житлового приміщеня - квартири [ADDRESS] , саме у зв`язку із перебування спірного нежитлового приміщення ( підвалу) у власності та користуванні відповідачів, оспорюване рішення (наказ) жодним чином не припинили права приватної власності позивача на його квартиру, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Тлумачення змісту статті 51 Цивільного процесуального кодексу України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 Цивільного процесуального кодексу України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Виходячи з наведеного, законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом, за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц ) пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63) Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 642/6181/16-ц). Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи спір, суд має зазначити висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково щодо кожного відповідача у справі, конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права. В розрізі даного спору, з урахуванням обраного позивачем способу захисту, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Житлобудекспрес» не є належними відповідачами в межах даного спору, оскільки позивачем оспорюється наказ суб`єкта владних повноважень, окремих вимог щодо кожного із відповідачем заявлено не було, тому оцінені судом підстави щодо визначеного позивачем суб`єктного складу сторін (щодо зазначених відповідачів) та визначення їх як неналежними є самостійною підставою для задоволення позову. Щодо позовних вимог в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, суд зазначає наступне. Законодавство визначає певний перелік можливих способів захисту порушеного права, у тому числі у спосіб, визначений договором (стаття 16 Цивільного кодексу). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо внесення змін до Державного реєстру прав, Державного реєстру обтяжень рухомого майна не підлягають задоволенню, оскільки є неефективним способом захисту порушеного права позивача, а тому в цій частині позову необхідно відмовити. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Зважаючи на те, що судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, понесені судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed