Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя посилаючись на те, що 13.11.2010 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. Під час шлюбу він та відповідач як подружжя набули у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно із записом № 30166090 від 06.02.2019 року право власності на квартиру [ADDRESS] у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано лише за відповідачем. Вартість квартири [ADDRESS] становить 1 985 810,12 грн. 08.02.2024 року шлюб між позивачем та відповідачем рішенням Дніпровського районного суду м.Києва розірваний. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м.Києва від 31.07.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 16.10.2024 року за клопотання представника відповідача залучено до участі в справі третю особу ПАТ «Державний ощадний банк України». Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10.12.2024 року за клопотанням представника позивача забезпечено позов. 16.12.2024 року до суду від третьої особи надійшли пояснення, які прийняті судом та долучені до матеріалів справи. З пояснень вбачається, що звертаючись до суду із позовом позивач не зазначив, що спірна квартира була придбана, в тому числі, за кошти, які були отримані відповідачем за кредитним договором. Між АТ «Ощадбанк» та відповідачем укладений договір про споживчий кредит № 104 від 06.02.2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 06.12.2019 року між відповідачем та Банком був укладений іпотечний договір № 7. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . Розподіл майна, що перебуває у іпотеці АТ «Ощадбанк», порушує права іпотекодержателя, оскільки може відбутися заміна власника майна, який не є стороною договору іпотеки. Особиста приватна власність відповідача, що знаходиться в іпотеці, і розподіл нерухомого майна на частки без згоди іпотекодержателя є неможливим. Банк, як іпотекодержатель, такої згоди не надавав, тому заявлені позивачем вимоги щодо розподілу спільного майна не підлягають задоволенню. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який прийнятий судом. З відзиву вбачається, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір`ю та повністю знаходяться на її утриманні. Після початку повномасштабного вторгнення вона разом з дітьми виїхала за межі України та на даний час проживає у Франції. Однак після закінчення війни вона планує повернутися до України та проживати у сімейному майні. Після розірвання шлюбу вона самостійно продовжувала сплачувати кредит, про що свідчать відповідні квитанції. Відповідач пропонує залишити квартиру за нею з дітьми з компенсацією частки [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18.02.2025 року закрито підготовче провадження. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять суд позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала з підстав викладених у відзиві. В судовому засіданні представник третьої особи вважає, що позов не підлягає задоволенню з підстав викладених у письмових поясненнях. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, 13.11.2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 08.02.2024 року шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу сторонами набуте наступне майно: квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2019 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якої вбачається, що вказана квартира зареєстрована на праві власності 06.02.2019 року за [PERSON] . Відповідач визнає той факт, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти. Так, 06.12.2019 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит на придбання нерухомого майна. В той же день, 06.12.2019 року з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір. Дана обставина сторонами не заперечується. До матеріалів справи копію іпотечного договору не надано, проте в судовому засіданні стороною позивача дана копія надана суду на огляд. Звертаючись до суду із позовом позивач просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю. Дана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п.п.4.4. договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2019 року покупцю ( [PERSON] ) квартира буде належати на праві спільної сумісної власності подружжя з [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин. При цьому, стороною відповідача презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, а тому не потребує додаткового визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи проти позову, представник відповідача пояснила, що квартира придбана за кредитні кошти, є однокімнатною та подальше використання разом із позивачем є неможливим. В свою чергу представник третьої особи висловлюючи свою думку щодо позову пояснила, що розподіл майна, що перебуває в іпотеці АТ «Ощадбанк», порушує права іпотекодержателя, оскільки відбудеться зміна власника майна, який не є стороною договору іпотеки. Вирішуючи спір в цій частині суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки вона набута за час перебування сторін у шлюбі, а тому підлягає поділу в рівних частках. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Такий висновок узгоджується із положеннями статті 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя). Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя. Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18 (провадження № 61-14281св21), від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 провадження № 61-4637св19), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц провадження № 61-33246св18). За таких обставин суд приходить до висновку, що майно, поділене між сторонами, є предметом іпотеки та впливає на права і обов`язки банку, є необґрунтованими і спростовуються змістом положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 (провадження № 61-8100св21) суд касаційної інстанції вказав, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17 (провадження № 61-27532св18), від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19 (провадження № 61-7979св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08 (провадження № 61-843св19), від 19 травня 2021 року у справі № 753/4368/13-ц (провадження № 61-13169св20), від 21 грудня 2021 року у справі № 640/12604/16-ц (провадження № 61-803св21). Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про визнання права власності на частину квартири [ADDRESS] за кожним із подружжя. Що стосується пропозиції відповідача про залишення спірної квартири у власності [PERSON] з виплатою компенсації за частку квартири позивачеві слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, відповідач [PERSON] приймаючи участь в розгляді справи через свого представника не скористалася наданим їй ЦПК України правом звернення до суду із зустрічним позовом, що позбавляє суд можливості вирішувати питання щодо виплати компенсації за частку квартири [PERSON] . З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати в сумі 10 534,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial