Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі відповідач ) про визнання права власності на нерухоме майно. Позивач обґрунтовує\~свої позовні\~вимоги тим,\~що їй\~на підставі\~договору купівлі\~-\~продажу від\~10\~грудня 2001року\~належить житловий\~будинок [ADDRESS] , житловою площею 48,5 кв. м. У зв`язку з військовою агресією позивач покинула своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації та виїхала з міста Лисичанська. Позивач 06.12.2023 звернулася із письмовою заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно, проте 22 грудня 2023 року отримала відмову в проведенні реєстраційних дій. Посилаючись на ст.ст. 328, 392 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок. Ухвалою суду від 06 травня 2024 року, після усунення недоліків, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд, на 30 травня 2024 року, який неодноразово відкладався для належного повідомлення відповідача. Позивач у заяві прохає розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити. 14 березня 2025 року до суду надійшла заява від представника відповідача про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи визнання відповідачем позову, суд відповідно до цих норм процесуального права у судовому засіданні ухвалив рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач ніяких доказів суду не надав. Оцінивши в сукупності надані суду позивачем докази, суд зазначає таке. Судом встановлено,\~що позивачу\~ [PERSON] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 10.12.2001р.\~на праві\~приватної власності\~належить будинок\~ [ADDRESS] , житловою площею 48,5 кв., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 10.12.2001р., посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Бабенко О.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 4173 та відповідного реєстраційного надпису від 24.12.2001р. Лисичанського державного малого комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яким зареєстровано право власності позивача та записане у реєстрову книгу за № 25 реєстраційний номер № 416. У технічному паспорті на будинок [ADDRESS] (реєстровий номер 416, інвентарний номер № 8123), виготовленому станом на 25.05.2001 Лисичанським державним малим комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» одноосібним власником житлового будинку загальною площею 67,7 кв. м вказана позивач. З 28.03.2022 позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено довідкою від 29.03.2022 № 5612-5000556100, у якій зазначене зареєстроване місце проживання позивача: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] . 06.12.2023 року з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно позивач звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно, Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Рівненської області щодо реєстрації права власності на нерухоме майно - будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,7 кв.м, житловою площею 48,5 кв.м. 22 грудня 2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Рівненської області Бережнюк Марією Богданівною було прийнято рішення № 70841639 про відмову в проведенні реєстраційних дій з посиланням на те, що не надано доказу реєстрації права власності на майно до 2013 року. На підставі аналізу наданих позивачем доказів суд дійшов висновку, що на підставі договору дарування від 10.12.2001, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Бабенко О.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 4173 та відповідного реєстраційного надпису від 24.12.2001 Лисичанського державного малого комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яким зареєстровано право власності позивача та записане у реєстрову книгу № 25 за реєстровим № 416 позивач стала власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,7 кв.м, житловою площею 48,5 кв.м. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, м. Лисичанськ, що відноситься до Лисичанської міської територіальної громади Луганської області, перебуває на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, тому позивач не може звернутися до Лисичанського державного малого комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яким зареєстровано право власності позивача. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й в національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, про що зазначено у ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частинами 3 та 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнято 01.07.2004, набрав чинності 03.08.2004, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За встановлених у справі обставин наявне рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна безумовно свідчить про те, що її право власності не визнається, тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на будинок, [ADDRESS] , загальною площею 67,7 кв.м, житловою площею 48,5 кв.м. Оскільки позивач не заявила про відшкодування судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України їх слід залишити на позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: approved