Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом, у якому просить стягнути з Відповідача заборгованість за кредитним договором та суму сплаченого судового збору. В обґрунтування позову покликається на те, що 24.12.2019 сторони уклали договір кредиту та страхування №\~Z06.00400.006129005 (далі Кредитний договір). Згідно з Кредитним договором Відповідач отримав кредит у сумі 39210,00 грн. зі сплатою 23,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно з Кредитним договором. Станом на дату подання заяви Відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за Кредитним договором, у зв`язку з чим Позивач змушений звернутись до суду, просить позов задовольнити. Ухвалою від 16.04.2025 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. 09.05.2025 через систему Електронний суд від представника Відповідача адвоката Гриценка Д. В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що з наданих Позивачем документів вбачається, що кредит було отримано в сумі 39210,00 грн., а Відповідач сплатив 43505,00 грн, що свідчить про те, що Відповідач вже повернув банку більше грошей, ніж отримував. Отже, незрозуміло, яким чином при сплаті Відповідачем 43505,00 грн розмір простроченого боргу становить 36125,00 грн. Окрім цього, зазначає, що Позивач не виконав вимоги щодо надання Відповідачу як споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит. Крім того, зі слів Відповідача він отримував кредит в сумі, що зазначає Позивач, але на Договорі кредиту та страхування №\~Z06.00400.006129005 від 24.12.2019 та на паспорті споживчого кредиту, підписи начебто не його, у зв`язку з чим, представник Відповідача адвокат Гриценко Д. В. у судовому засіданні 16.05.2025 заявив усне клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого суд протокольною ухвалою від 16.05.2025 відмовив. Окрім цього, у судовому засіданні 16.05.2025 представник Відповідача заявив усне клопотання, якому просив вказану справу передати на розгляд за підсудністю до Самарського районного суду міста Дніпра. Ухвалою від 16.05.2025 суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання. Представниця Позивача у судове засідання не з`явилася, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, проте у позовній заяві зазначає, що просить проводити розгляд справи у їх відсутності. Представник Відповідача адвокат Гриценко Д. В., який брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов до такого висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що 24.12.2019 сторони уклали договір кредиту та страхування №\~Z06.00400.006129005 (а. с. 15). Згідно з Кредитним договором Відповідач отримав кредит у сумі 39210,00 грн. зі сплатою 23,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України,\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно\~зі ст.\~526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У частині\~статті 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно\~зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч. 1\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині 1\~ст. 612 ЦК України\~визначено, що боржник, у цьому випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши Відповідачу кредит у розмірі 39210,00 грн., що зокрема підтверджується меморіальним ордером №\~9511567 від 24.12.2019 (а. с. 16). Відповідач умов договору у встановлений договором термін не виконав. Суд встановив, що останню сплату по Кредитному договору Відповідач здійснив 01.09.2023 (а. с. 20 зворотня сторона). Отже, станом на 03.03.2025, згідно з довідкою-розрахунком, загальна сума заборгованості за кредитом становить 99974,54 грн, яка складається зі: 36125,04\~грн прострочений борг; 27305,46 грн прострочені проценти; 36544,04\~грн прострочена плата за обслуговування кредиту (а. с. 21). Заборгованість Відповідача також підтверджується випискою по рахунку №\~ [NUMBER] (до впровадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків [NUMBER] ) (а. с. 17-20). Позивач направляв Відповідачу вимогу від 07.01.2025 про усунення порушення кредитних зобов`язань, однак останній належним чином не відреагував та зобов`язань за вищезгаданим договором кредиту не виконав (а.\~с. 22-23). Враховуючи наведене, суд вважає, що стягнення суми простроченого боргу та процентів є підставними, оскільки суд встановив, що дійсно у Відповідачки наявна заборгованість по Кредитному договору. Разом з тим, Позивач, у розмір заборгованості, заявленої у позові, включив заборгованість за прострочену плату за обслуговування кредиту у сумі 36544,04\~грн. Згідно з п. 1.5. Кредитного договору, під час користування кредитом Банк надає Клієнту (Відповідачу) послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до Додатку № 1 як «Обслуговування кредитної заборгованості». Відповідно до абзацу третього частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Згідно зі частиною п`ятою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 10 червня 2017 року набув чинності\~Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у\~Законі України «Про захист прав споживачів»\~текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з набуттям чинності\~Закону України «Про споживче кредитування»\~залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії\~Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень\~Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої\~статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином,\~Законом України «Про споживче кредитування»\~безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає\~Закон України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, положення укладеного між сторонами Кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемними. Відповідно до частину 2\~статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи наведені правові висновки, позовна вимога про стягнення з Відповідача заборгованості за обслуговування кредиту є необґрунтованою і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Оцінюючи доводи сторони Відповідача, суд вважає, що такі не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та є необґрунтованими, виходячи з нижченаведеного. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, Позичальник погоджується з тим, що ДКБОФО, Тарифи та паспорт Споживчого кредиту є невід`ємними складовими цього Договору та зобов`язується виконувати їх умови. Як убачається з матеріалів справи, під час укладення кредитного договору Відповідач ознайомився з текстом та змістом договору в цілому, у тому числі з паспортом споживчого кредиту, погодилась з такими умовами, проставивши на них свої особисті підписи. Наведене свідчить про те, що банком була надана інформація відповідачу, що надається кредитодавцем споживачу, відповідно до вимог частини третьої\~статті 9 ЗУ «Про споживче кредитування». Також, позичальник підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та про орієнтовну загальну вартість кредиту саме за підписаним ним кредитним договором. Відповідно до частини першої\~статті 15 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Підписавши кредитний договір, позичальник зобов`язався виконувати усі його умови та узгодив усі платежі за таким договором і протягом 14 календарних днів з дня укладення договору позичальник не відмовився від нього без пояснення причин. Матеріали справи не містять підтверджуючих документів з приводу того, що Відповідач звертався до АТ «Ідея Банк» з вимогою надати роз`яснення щодо незрозумілості умов кредитного договору. У свою чергу, під час розгляду справи не встановлені підстави ставити під сумнів надані банком фінансові документи, а також відображені у них дані, які використані під час проведення відповідних розрахунків. Матеріали справи містять виписку по рахунку, яка відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинним бухгалтерським документом та підтверджує видачу відповідачу кредиту, а також усі погашення по кредиту та їх зарахування. У частині 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.05.2021 по справі № 554/4300/16-ц зробив висновок про те, що «банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором». Суд зауважує, що сторона Відповідача жодних належних своїх розрахунків суду не надала. Більше того, не може залишитись поза увагою суду й те, що заперечуючи факт підписання кредитного договору, а саме наявного у матеріалах справи примірника, [PERSON] жодного разу не звертався до банку з відповідним запитом для ознайомлення з таким. Таким чином, у суду відсутні законні та обґрунтовані підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем не відповідає дійсності. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час розгляду справи суд встановив, що між Позивачем та Відповідачем був укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит. Відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість. Таким чином, виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що Відповідач порушила умови договору і з останнього на користь банку слід стягнути заборгованість у розмірі 63430,50 грн. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1921,16 грн (з розрахунку 63430,50/99974,54 х 3028,00).

Outcome: partial