Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

В провадження Голосіївського районного суду м. Києва 29.03.2021 року надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року, вищевказану цивільну справу прийнято до провадження судді Слободянюк А.В. та ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06.04.2022 року зазначена справа надійшла в провадження судді Чередніченко Н.П. на підставі розпорядження керівника апарату суду від 23.02.2021 року № 182. 04.08.2022 року було прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою власністю. Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 166 від 29.01.2024 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку зі звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] . У січні 2024 дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю. Первісний позов обґрунтовано тим, що 14.10.1994 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 11.06.2019 Довгінцевським районним у м. Кривий Ріг відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано розірвання вказаного шлюбу. За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно: квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] . Після розлучення сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу спільно нажитого майна. Враховуючи викладене, позивач за первісним позовом просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність [PERSON] : квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1309791,00 грн різниці у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2024 прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою власністю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою власністю, до судового розгляду по суті. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 14.10.1994 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 11.06.2019 Довгінцевським районним у м. Кривий Ріг відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано розірвання вказаного шлюбу. Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] є інвалідом Другої групи з дитинства. [PERSON] з 2015 року дитиною не опікується. [PERSON] з 2015 важко хворіє, постійно потребує дорого вартісних ліків, навчається у Республіці Польща, перебуває виключно на утриманні батька. За період з вересня 2017 по липень 2021 позивачем за зустрічним позовом на утримання сина [PERSON] загалом сплачено 458570 грн. На утримання іншого сина позивачем за зустрічним позовом сплачено 117920 грн. З червня 2013 позивач за зустрічним позовом переїхав на постійне місце проживання до м. Києва, а відповідач за зустрічним позовом залишилася проживати у м. Кривий Ріг. Зауважує, що майно набуте [PERSON] після 13.06.2013 не набуває статусу спільного майна подружжя та не підлягає поділу. 30.07.2013 [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , ціна продажу 783314 грн. Для здійснення оплати [PERSON] отримав позику у сумі 458500 грн. Для часткового погашення кредиту батьки [PERSON] надали йому особисто 142000 грн. Вважає, що до спільного майна подружжя належить виключно внесок на придбання квартири [ADDRESS] у сумі 324814 грн, а інша частина грошових коштів, що була внесена позивачем за зустрічним позовом на погашення кредиту, отриманого для придбання квартири [ADDRESS] , в тому числі внесок на погашення кредиту у сумі 142000 грн, має бути визнана особистим майном. Крім того, [PERSON] уклав з ПАТ «Кредобанк» кредитний договір № 131/03, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 450000 грн на придбання нерухомості за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] уклав договір іпотеки з ПАТ «Кредобанк», предмет іпотеки - нерухоме майно квартира [ADDRESS] , заставна вартість предмету іпотеки 642000 грн. [PERSON] сплатив на погашення кредиту 160500 грн, з яких 63500 грн внесене відповідачкою за зустрічним позовом. Вважає, що інша частина внеску на придбання квартири [ADDRESS] за виключенням 63500 грн має бути визнана особистим майном позивача за зустрічним позовом. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просить встановити факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] починаючи з червня 2013; визнати внесок при купівлі квартири [ADDRESS] , за виключенням суми 324814 грн, та внесок при купівлі квартири [ADDRESS] , за виключенням суми 63500 грн, особистою власністю [PERSON] ; позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково; в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та квартиру [ADDRESS] , із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 225907,00 грн різниці вартості присудженого нерухомого майна. У березні 2025 позивач за зустрічним позовом подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що відмовляється від позовних вимог щодо квартири [ADDRESS] та змінює розмір позовних вимог шляхом перерахунку вартості іншого нерухомого майна виходячи із курсу долара до гривні станом на 11.06.2019 та станом на 27.01.2015, а також врахування у цьому перерахунку вартості кредитних коштів отриманих колишнім подружжям на придбання квартири [ADDRESS] . Враховуючи викладене, просить розглядати первісний позов в частині позовних вимог: в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] : квартиру [ADDRESS] вартістю 1484143 грн; квартиру [ADDRESS] вартістю 397309,50 грн; стягнути з [PERSON] 1139381,00 грн різниці у вартості присудженого нерухомого майна; відмовити у задоволенні первісного позову в частині стягнення з [PERSON] 1139381,00 грн; зустрічний позов задовольнити, а саме: встановити факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] починаючи з червня 2013; визнати внесок при купівлі квартири [ADDRESS] , за виключенням суми 324814 грн, та внесок при купівлі квартири [ADDRESS] , за виключенням суми 63500 грн, особистою власністю [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та квартиру [ADDRESS] , із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 225907,00 грн різниці вартості присудженого нерухомого майна. У травні 2025 представник позивача за первісним позовом подав до суду заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме в частині поділу квартири [ADDRESS] . Зазначив, що просить в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1309791,00 грн різниці у вартості присудженого нерухомого майна; в задоволенні зустрічного позову відмовити; судові витрати покласти на відповідача за первісним позовом. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги за первісним позовом з урахуванням відмови від частини позовних вимог просить задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечує. Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні заперечив проти задоволення первісного позову, просив задовольнити зустрічний позов. Суд, заслухавши думку представника позивача за первісним позовом, представника відповідача за первісним позовом по справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.10.1994 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14.10.1994, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Довгинцівського райвиконкому м. Кривого Рога 14.10.1994, про що зроблено відповідний актовий запис за № 569. Від шлюбу у подружжя народились діти: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Довгинцівської ради народних депутатів м. Кривого Рогу 13.07.1995, про що зроблено відповідний актовий запис № 476 та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Довгинцівської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської обл. 05.07.1998, про що зроблено відповідний актовий запис № 377. [PERSON] , [INFO] є інвалідом Другої групи, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , виданою Національною дитячою спеціалізованою лікарнею «Охматдит» № 52 від 23.06.2016, довідкою ДУ «Інституту гематології та трансфузіології НАМН України» від 04.06.2016, заключенням ЛКК № 143 від 03.08.2015 (діагноз: хронічна мієлоїдна лейкемія Ph+ варіант С92.1.), довідкою до акта медико-соціальною експертною комісію серії АВ № 0971958. 11.06.2019 Довгінцевським районним у м. Кривий Ріг відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Щодо вимоги про встановлення факту окремого проживання [PERSON] та [PERSON] починаючи з червня 2013, суд зазначає наступне. [PERSON] зазначив, що [PERSON] з 2015 року дитиною [PERSON] не опікується. Разом з цим, спільний син сторін [PERSON] постійно потребує дорого вартісних ліків, наразі навчається у Республіці Польща, перебуває виключно на утриманні батька [PERSON] . Крім того, зазначив, що за період з вересня 2017 по липень 2021 [PERSON] на утримання сина [PERSON] загалом було сплачено 458570 грн на утримання іншого сина [PERSON] сплачено 117920 грн. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно зі частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів тому, що вони з [PERSON] проживали окремо та не вели сумісне господарство з червня 2013. Надані [PERSON] квитанції на підтвердження утримання їх синів, не спростовують факту проживання або ведення сумісного господарства сторін разом. [PERSON] не надано доказів, що [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, наприклад, підтвердження про зміну місця реєстрації,докази спільного проживання з іншими особами, відсутність спільного господарства тощо. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення факту окремого проживання [PERSON] та [PERSON] починаючи з червня 2013. Щодо позовних вимог, що стосуються спірної квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 30.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 605, [PERSON] (продавець) передає, а [PERSON] (покупець) приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] . Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що продаж вчинено за 783314 грн, що за курсом НБУ на день підписання цього договору еквівалентно 98000 доларів США, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору. Згідно висновку експерта, складеного ТОВ «ЕЙ БІ ЕС Девелопмент» вартість квартири [ADDRESS] складає 1484143 грн. 30.07.2013 [PERSON] (позичальник) та ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) уклали договір кредиту № 700МІ11130730001 на придбання житла на вторинному ринку, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 458500,00 грн. Згідно п. 1.3.1. вказаного договору, в день укладення цього договору - з [PERSON] іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для придбання якого, згідно п. 1.2. цього договору надається кредит, та яке належить позичальнику на праві власності заставною вартістю 655000,00 грн. В день укладення цього договору - з поручителем - [PERSON] , договір поруки за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником своїх обов`язків за цим договором у повному обсязі і відповідає перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. 30.07.2013 між ПАТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 700МІ11130730001-ЗАСТ, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 700МІ11130730001 від 30.07.2013, укладеним між іпотеко держателем а іпотекодавцем, наступне нерухоме майно - однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3. вказаного договору, вартість предмету іпотеки, відповідно до звіту про проведення експертної грошової оцінки предмету іпотеки, виконаного ПП «Актив Плюс» 16.07.2013 становить 655000,00 грн. Згідно довідки № 301.1-186/12223 від 16.07.2015, складеної ПАТ «Укрсоцбанк» [PERSON] повідомлено, що заборгованість за договором кредиту № 700МІ11130730001 від 30.07.2013 зі строком користування - по 29.07.2023 погашена та зобов`язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» виконанні в повному обсязі, що також підтверджується сальдовою відомістю на суму 458500 грн, виданою [PERSON] . Таким чином, купівлю вищевказаної квартири здійснюється частково за спільні кошти подружжя у сумі 324814 грн (783314 - 458500 = 324814), інша частина вартості нерухомого майна була придбавана за кредитні кошти. У подальшому для частково згаданого кредиту, батьки відповідача надали йому особисто 142000,00 грн, які отримали від продажу власного нерухомого майна. Довідкою № 156/01-16 від 16.06.2021 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31.07.2013 № 1976 відчужили квартиру за адресою: [ADDRESS] , ціна продажу 47000 грн. Довідкою № 295/01-16 від 16.06.2021 підтверджується, що [PERSON] за договором купівлі-продажу від 30.08.2013 № 619 відчужила квартиру за адресою: [ADDRESS] , ціна продажу 95000 грн. Відтак, суд приходить до висновку, що до спільного майна подружжя належить виключно внесок на придбання квартири [ADDRESS] у сумі 324814 грн та який має бути врахованим при визначення суми відшкодування позивачці вартості квартири [ADDRESS] . Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, докладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Водночас, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини (частина 3 статті 61 СК України). Відтак, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Таким чином, у результаті укладення кредитного договору зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності спонукають суд при вирішенні спорів ураховувати інтереси обох сторін. Відповідно до частини 7 статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини 1 статті 57 СК України). Згідно з пунктами 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Таким чином, у результаті взяття в кредит грошових коштів для використання на споживчі цілі, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Таким чином, суд вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] квартиру під [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю у вартості присудженого нерухомого майна у розмірі (783314 : 2) - (324814 : 2) = 310453,50 грн. Щодо позовних вимог, що стосуються спірної квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. За договором купівлі-продажу від 23.10.2018, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корсак А.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 2825 [PERSON] набув право власності на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] . Пунктом 4 встановлено, що за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 756000 грн. Згідно висновку експерта, складеного ТОВ «ЕЙ БІ ЕС Девелопмент» вартість квартири [ADDRESS] складає 794619 грн. 23.10.2018 між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 131/03, згідно якого банк видає позичальнику кредит в сумі 450000 грн на строк 120 місяців з терміном погашення до 22.10.2028 на придбання нерухомості за адресою: [ADDRESS] . 23.10.2018 між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язань іпотекодавця та вимог іпотекодержателя, які виникають з кредитного договору № 131/03 від 23.10.2018. Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . Пунктом 1.4. вказано, що відповідно до звіту про оцінку майна суб`єкту оціночної діяльності ТОВ «Центр Консалтингу» станом на 21.09.2018 складає 756000 грн. Заставна вартість предмету іпотеки визначається сторонами в сумі 642600 грн (п. 1.5. вказаного договору). Згідно паспорту кредиту загальні витрати за кредитом становлять 399793,33 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк користування кредитом становить 849793,33 грн. У пункті 2.1.3. договору іпотеки зазначено, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, згода другого з подружжя [PERSON] на передачу квартири в іпотеку отримана. Згідно виписки ПАТ «Кредобанк» по особистим рахункам станом на 22.07.2021 погашено основної суми кредиту 130631,03 грн, відсотків 152767,99 грн, заборгованість за основною сумою становить 319368,97 грн, у період перебування у зареєстрованому шлюбі (до 11.06.2019) [PERSON] сплачено на погашення кредиту 160500 грн, з яких 63500 грн було внесене [PERSON] . Твердження [PERSON] про виплату кредитних кошів, за рахунок яких придбавалося спірне майно, колишнім подружжям достроково, суперечать долученим [PERSON] письмовими доказами, а також повідомленням ПАТ «Кредобанк» вих. № 06.10.2022/2824 від 06.10.2022 про зміну процентної ставки за кредитним договором № 131/03 від 23.10.2018. Відтак, внесок [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] становить тільки 63500 грн, належним та допустимих доказів на спростування вказаного, сторонами не надано. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18). Таким чином, суд вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] квартиру під [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю у вартості присудженого нерухомого майна у розмірі (756000 : 2 - 63500) = 346250,00 грн. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи спір між сторонами щодо поділу майна, суд виходить з наступного. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наведенні вище норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 656703,00 грн (656703 / 1139381 грн х 11350 грн = 6541,77 грн). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі грн 908,00 грн.

Outcome: partial