Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 03.07.2001 року вона отримала майновий сертифікат на право власності на майновий пай члена КСП «Світлий шлях», її частка становила 0,016%, що в грошовому розмірі становило 5000 грн. Уповноваженою особою по майновим відносинам [PERSON] 12.04.2001 року позивачу в рахунок належної їй частки був переданий житловий будинок вартістю 5000 грн, розташований по [ADDRESS] , в 2005 році позивач отримала акт прийому-передачі. З вказаного часу позивач фактично володіє та користується відповідним житловим будинком. КСП «Світлий шлях» було реорганізоване у СТОВ «Добренське», яке в 2004 році припинило свою діяльність. 20.03.2025 року державний реєстратор відмовив позивачу в реєстрації її права власності на вказаний вище будинок через невідповідність наданих документів вимогам закону. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. \~ \~ \~ \~Від позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та визнання позову. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб і відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову. З огляду на те, що належним чином повідомлені сторони до суду не з`явилися, в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов`язки сторін, суд ухвалив про слухання справи за відсутності сторін. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію технічного паспорта на будинок; копію витягу з протоколу засідання членів спілки співвласників майнових паїв колишнього КСП «Світлий шлях» №1 від 25.01.2006 року; копію акту прийому-передачі майна в натурі від 12.04.2001 року народження; копію акту прийому-передачі майна в натурі від 12.04.2001 року народження; копію переліку цілісного майнового комплексу спілки власників майнових паїв колишнього КСП «Світлий шлях» від 12.04.2001 року; копію свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії МК 02 №316 від 03.07.2001 року; копію трудової книжки колгоспника; копію висновку про оцінку майна; копію рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 20.03.2025 року; копію архівної довідки від 19.03.2025 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які визнані відповідачем, і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 03.07.2001 року [PERSON] отримала майновий сертифікат на право власності на майновий пай члена КСП «Світлий шлях», її частка становила 0,016%, що в грошовому розмірі становило 5000 грн. Внаслідок розпаювання майна КСП «Світлий шлях» за відповідними актами прийому-передачі співвласника майнових паїв КСП «Світлий шлях» було передане рухоме та нерухоме майно згідно з відповідними переліками, в тому числі і житловий будинок по [ADDRESS] , вартістю 5000 грн. Згідно з копією паспорта [PERSON] зареєстрована в житловому будинку по [ADDRESS] . Відповідно до відомостей архівного відділу Баштанської РДА КСП «Світлий шлях» було реорганізоване в СТОВ «Добренське», яке припинене в 2004 році. 20.03.2025 року державний реєстратор відмовив позивачу в реєстрації її права власності на вказаний вище будинок через невідповідність наданих документів вимогам закону. Відповідно до п. 13-14 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою КМУ від 28.02.2001 року №177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. Свідоцтво видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства. Згідно з п. 15-16 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 року №62 (в редакції, яка діяла на момент видачі позивачу майнового сертифіката) виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводиться підприємством - користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. Визначення конкретного майна для виділення окремому власнику чи групі власників майнових паїв може бути здійснене одним із нижченаведених способів за рішенням зборів співвласників: за структурою пайового фонду; конкретним майном за взаємною згодою співвласників; на конкурентних засадах шляхом проведення аукціону. Таким чином майновий сертифікат визнавався правовстановлюючим документом, який надавав його володільцю можливість отримання у власність відповідного його вартості майна. У свою чергу, комплекс того, що позивач з 1999 року зареєстрував своє місце проживання в будинку по [ADDRESS] і з того часу користується ним, того, що вказаний будинок був включений до переліку майна КСП «Світлий шлях», яке підлягало розпаюванню, і його вартість становила 5000 грн, того, що вартість майнового паю позивача становила 5000 грн, - підтверджує те, що позивач набув право власності на вказаний житловий будинок в рахунок отримання свого майнового паю у відповідності до чинних на той момент нормативних актів. Подальша зміна законодавства не може спростовувати набуті особою правомірно цивільні права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. При цьому, в даному випадку позивач отримав для проживання будинок в 1999 році та більше двадцяти п`яти років проживає в ньому, як у власному житлі, отримав вказане житло на законних існуючих на той час підставах, що на час виникнення вказаних правовідносин гарантувало позивачу набуття права власності на таке житло. Саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного житла у власність. Вказані обставини у комплексі з визнанням відповідачем позову і з урахуванням принципів верховенства права, пропорційності та завдань цивільного судочинства вказують на необхідність задоволення позову визнання за позивачем права власності на житлову квартиру. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За такого, у зв`язку з визнанням відповідачем позову позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved