Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Описова частина Короткий зміст вимог У лютому 2025 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . 03 вересня 2012 року рішеннями Татарбунарського районного суду Одеської області шлюб між сторонами було розірвано (справа № 2-647/1529/12) та стягнуто з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання доньки (справа № 2-644/1529/12). [PERSON] ухилився від виконання батьківських обов`язків щодо утримання дитини та її виховання. З 01 серпня 2024 року по 31 січня 2025 року сума заборгованості по сплаті аліментів становить 181 652,72 грн. Відповідач зв`язок з дитиною не підтримує, матеріальної допомоги на її утримання у необхідному розмірі не надає, участі у її розвитку не приймає, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Позивач самостійно утримує дитину, займається її виховання та розвитком. Позивач за місцем проживання характеризується позитивно, судимостей не має, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває. На підставі викладеного, [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Рух справи 13 лютого 2025 року у порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Олійнику К. І. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. Запропоновано Татарбунарській міській раді Білгород-Дністровського району Одеської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . 30 квітня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Аргументи, доводи, клопотання учасників справи [PERSON] та її представник, адвокат Давиденко К.В., у судовому засіданні підтримали доводи позовної заяви. Представник орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області підтримала позовні вимоги [PERSON] [PERSON] не скористався правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, зокрема й через оголошення на на веб-сайті суду. Поштова кореспонденція, яка направлялась на адресу відповідача, повернута до суду із відміткою поштової служби «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Повернення поштової кореспонденції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», є належним повідомленням учасника справи (постанова Верховного Суду від 13 травня 2024 року у справі № 755/4829/23). Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18). Суд виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи та приймаючи до уваги практику Верховного Суду, щодо питання оповіщення учасника справи про розгляд справи, вважає, що відповідач у цій справі є таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). 03 вересня 2012 року рішеннями Татарбунарського районного суду Одеської області шлюб між сторонами було розірвано( справа № 2-647/1529/12) та стягнуто з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання доньки ( справа № 2-644/1529/12) (а.с.9-10) . 05 грудня 2013 року Татарбунарським районним судом Одеської області (справа №515/2800/13-к) відповідача у справі було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.164 КК Укарїни (а.с.12). 27 червня 2022 року Татарбунарським районним судом Одеської області (справа №515/652/22) відповідача у справі було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183-1 КУпАП (а.с. 17). Згідно довідки, виданої Татарбунарським ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області від 11.02.2025 та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 29.01.2025 заборгованость по сплаті аліментів становить 181652,72 грн (а.с. 13-14). Відповідно до довідки сімейного лікаря, [PERSON] , [INFO] відвідує лікаря тільки зі своєю матірю, яка повністю дотримується рекомендацій лікаря щодо лікування та профілактики своєї дитини (а.с.15). За характеристикою, виданою Татарбунарським ліцеєм Татарбунарської міської ради вихованням дитини [PERSON] займається матір, батько за весь період навчання дитини у ліцеї не відвідував батьківські збори, не цікавиться її навчанням та поведінкою (а. с. 16). Аналогічна характеристика надана директором музичної школи (а. с. 49). Згідно з актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей Татарбунарської міської ради Одеської області від 13.03.2025 року у будинку створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, у [PERSON] є облаштована окрема кімната (а.с.46). [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, має позитивну характеристику (а.с.17). Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 78 від 26 березня 2025 року, [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно [PERSON] (а.с. 33-37). Відповідно до заяви від 13 березня 2025 року, складеної в присутності начальника Служби у справах дітей Татарбунарської міської ради, неповнолітня [PERSON] повідомила, що її батько [PERSON] не спілкується з нею, не забезпечує її матеріально та не приймає участь у вихованні та не заперечує проти позбавлення останнього батьківських прав відносно неї (а.с. 45). Мотивувальна частина Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають з огляду на таке. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), та інші). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 рокуу справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18(провадження № 61-1682св22). Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 (провадження № 61-9216св24), від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 (провадження 61-951св24)). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23). За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24). У висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 78 від 26 березня 2025 року, визначено доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , так як батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, про стан здоров`я дитини, не забезпечує медичного догляду, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, має заборгованість по сплаті аліментів. Водночас, вказаний висновок органу опіки та піклування належно не обґрунтований, складений формально, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків (причини ухилення), не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, при цьому складений за відсутності [PERSON] та без з`ясування його думки та пояснень. Висновок органу опіки повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21)). Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 78 від 26 березня 2025 року, має рекомендаційний характер та не містить доказів того, що відповідач ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, а тому сам по собі не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суду не надано доказів, ані щодо виклику [PERSON] на засідання виконавчого комітету, ані щодо проведення уповноваженими органами профілактичної бесіди з останнім щодо змінення свого ставлення до дитини. Разом з цим, суд зауважує, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19)). Інших підстав, що визначені положеннями статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, суду не наведено. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Суд приймає до уваги думку дитини, яка була заслухана у судовому засіданні у присутності психолога та пояснила, що проживає з новим батьком, братом та мамою у безпечному, спокійному та стійкому середовищі і хоче щоб біологічний батько був позбавлений батьківських прав щодо неї, якого вона востаннє бачила 8-9 років тому. Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143). Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136). Особисті конфліктні відносини між батьками чи у родині, відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20. Враховуючи психоемоційний стан дитини, а також те, що [PERSON] у листопаді 2025 року виповнюється повних 16 років і наразі біологічний батько не створює перешкод у питанні прав чи інтересів доньки, а також те, що висновок Органу опіки та піклування не містить достатнії мотивів щодо інтересів дитини, складений за відсутності батька лише на підставі письмових доказів, наданих матір`ю дитини, та без з`ясування думки самого батька, суд не вбачає наявності виняткових, крайніх обставин, які б дозволяли дійти висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини». Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23). Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23. Крім того, правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22 (провадження № 61-7122св22), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 12 червня 2024 року у справі № 727/6133/22 (провадження № 61-17151св23). Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Висновки за результатами розгляду справи Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позивач не надала будь-яких доказів щодо необхідності розірвання сімейних зв`язків доньки з батьком, а суд не встановив винної поведінки відповідача, тому й не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог. Разом з цим, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків стосовно дочки [PERSON] . Суд роз`яснює, що позивач має право повторно звернутись з цим позовом у строки встановлені чинним законодавством. Щодо судових витрат Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України). Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог, то розподіл судових витрат не здійснюється..

Outcome: dismissed