Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу у них народилось шестеро дітей. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дітей. В період шлюбу було придбано нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою [ADDRESS] , та квартира за адресою [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за відповідачем. Зважаючи на те, що житловий будинок та квартира були придбані в період шлюбу та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, позивач просить суд визнати житловий будинок та квартиру спільним майном подружжя. Крім того, позивач зазначає про те, що діти після розірвання шлюбу проживають з нею. В той же час, відповідач аліменти не сплачує. Тому, [PERSON] вважає, що існують підстави для відступлення від засад рівності часток співвласників нерухомого майна. Із урахуванням наведеного [PERSON] просить суд визнати за нею у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , та право на частку в розмірі 1/3 в праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.02.2025 року вищевказаний позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 14.02.2025 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було виправлено недоліки позову (документ сформований в системі «Електронний суд» 13.02.2025). Ухвалою суду від 18.02.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Підготовче судове засідання призначено на 13.03.2025 року та за клопотанням відповідача відкладено на 09.04.2025 року та на 17.04.2025 року. Ухвалою суду від 17.04.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 07.05.2025 року та у зв`язку з неявкою відповідача судове засідання відкладено на 28.05.2025 року. Ухвалою суду від 28.05.2025 року в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі відмовлено. 14.03.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого встановлено, що відповідач заперечує проти позову. При цьому у відзиві зазначає, що квартира за адресою [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю так як придбана ним за власні кошти, що подаровані йому його мамою. Крім того, позивач вводить суд в оману, зазначаючи у позові неправдиві відомості стосовно місця проживання дітей. 24.03.2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді вказується про те, що жодних доказів на підтвердження того, що квартира за адресою [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] не надано. Позивач та її представник, адвокат Стегура Н.Р., в судовому засіданні позов просили задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Щодо наявності підстав та можливості проведення судового розгляду за відсутності відповідача [PERSON] слід зазначити про таке. Так, в судові засідання, призначені на 07.05.2025 року та на 28.05.2025 року відповідач [PERSON] не з`явився, хоча про місце, дату і час судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.ч. 1-4 ст. 223 ЦПК України). Суд вважає, що вчинив всі дії, передбачені процесуальним законом, для здійснення правосуддя та забезпечення участі відповідача [PERSON] , в судовому розгляді справи, неодноразово відкладаючи розгляд справи. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, п. 35; від 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні. При цьому суд враховує те, що відповідач [PERSON] в повній мірі скористався своїми процесуальними правами подавши відзив на позовну заяву. Таким чином суд робить висновок про те, що неявка в судове засідання відповідача [PERSON] із врахуванням того, що такий про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву подав, право подання доказів суду реалізував на власний розсуд, не перешкоджає розгляду справи по суті в цьому судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що сторони з 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/2 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2024 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Також встановлено, що 25.12.2003 року [PERSON] було придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу від 25.12.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрованим за № 4327. Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість будинку станом на 25.08.2024 року становить 849215,00 грн. Крім того, 04.08.2023 року [PERSON] було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу від 04.08.2023 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість квартири станом на 25.08.2024 року становить 657471,00 грн. Таким чином судом встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , та квартира за адресою [ADDRESS] , набуті у власність відповідачем [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] . Вказана обставина не заперечується учасниками судового розгляду. Суд нагадує, що предметом цього спору є питання встановлення наявності підстав для визнання житлового будинку за адресою [ADDRESS] , та квартири за адресою [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та поділу такого майна між сторонами. Відповідач, заперечуючи проти позову, зокрема, про те, що квартира за адресою [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю, вказує на те, що квартира хоч і набута за час шлюбу, але виключно за кошти, що належали йому особисто та за кошти його матері. В свою чергу позивач вважає, що як квартира, так і будинок, є їхньою спільною сумісною власністю подружжя оскільки таке майно набуте за час шлюбу. Крім того, так як діти проживають разом з нею, повністю перебувають на її утриманні, відповідач, як батько дітей, участі в їх утриманні не приймає, аліменти не сплачує, [PERSON] вважає, що існують підстави для відступлення від засад рівності часток співвласників нерухомого майна. Так, ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Конструкція норми ст. 60 СК України також свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17-ц. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст.71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанови Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 12.08.2021 року у справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20)). У постанові від 24.02.2025 року у справі № 206/4992/21 Верховний Суд зробив такі висновки: «Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи. Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в ч. 1 ст. 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя. Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (ч. 2 ст. 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (ч. 3 ст. 70 СК України). Негативні обставини (ч. 2 ст. 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя. Законом України від 17.05.2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» ч. 2 ст. 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей). Позитивні обставини (ч. 3 ст. 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування ч. 3 ст. 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати». У згаданій постанові Верховний Суд виснував, що наявність обставини щодо ухилення відповідача від виконання прямих батьківських обов`язків з утримання дитини, а саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, є підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідно до ст. 70 СК України. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці у праві спільної часткової власності (постанова Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)). Тлумачення змісту п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить, що за своєю суттю такий спосіб захисту, як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 21.09.2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту, як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності тощо) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (постанова Верховного Суду від 06.06.2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)). Одночасно суд враховує і таке. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Згідно з ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, відповідач разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У разі визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, норми процесуального права визначають часові межі подання доказів до суду, а також правові наслідки їх недотримання, що полягають у неприйнятті судом таких доказів, за винятком, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі № 523/14489/15 зроблено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Таким чином, з аналізу зазначених вище правових позицій Верховного Суду, сформованих при розгляді таких категорій справ, слід коротко узагальнити про те, що для захисту цивільного права та інтересу особи слід встановити порушене право позивача, ефективність обраного позивачем способу захисту, усе спільно набуте у шлюбі майно. При цьому слід відмітити, що спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності суд має вирішувати в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Як вже було зазначено вище, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на ту особу, яка її спростовує. Щодо доводів відповідача про придбання квартири за кошти подаровані йому матір`ю, то такі не підтверджені жодними доказами. Більше того, відповідач не подав до суду жодного доказу на спростування презумпції спільності майна подружжя. Також суд враховує і те, що ні договір купівлі-продажу від 25.12.2003 року житлового будинку за адресою [ADDRESS] , ні договір купівлі-продажу від 04.08.2023 року квартири за адресою [ADDRESS] , не містять жодних застережень про те, що вказане нерухоме майно придбавається [PERSON] як особисте майно чи виключно за його особисті грошові кошти. Жодних зауважень про те, що таке нерухоме майно не набуває правового режиму спільної сумісної власності подружжя, договори купівлі-продажу не містять. Відтак відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності на спірне майно та не довів, що воно було придбано за його особисті кошти, а тому суд робить висновок про те, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , та квартира за адресою [ADDRESS] , набуті сторонами за час шлюбу і на таке майно розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя. В той же час, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання спірних об`єктів спільним сумісним майном так як за таких умов це не є ефективним способом захисту. Щодо наявності підстав для відступу від рівності часток подружжя у праві спільної власності суд зазначає про таке. Як вже було встановлено, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2024 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання чотирьох дітей. Так, відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам № 8-75689258 від 25.11.2024 року заборгованість [PERSON] зі спати аліментів станом на 01.11.2024 року становить 36968,80 грн. При цьому із вказаного розрахунку встановлено, що [PERSON] жодного разу з часу ухвалення судового рішення аліменти не сплачував. Також в судовому засіданні сторона позивача вказала і на те, що заборгованість зі сплати аліментів існує і на цей час, аліменти [PERSON] так і не сплачує. Як встановлено вище, відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей. У зв`язку з цим суд враховує, що на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості з аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей). У підсумку,\~з врахуванням\~вищенаведеного,\~оцінюючи належність,\~допустимість і\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~у їх\~сукупності,\~в розрізі\~заявлених позивачем\~позовних вимог,\~і врахуванням\~ринкової вартості\~спірного нерухомого\~майна, суд вважає, що наявні підстави, передбачені ст. 70 СК України, для зменшення частки [PERSON] у спільному майні подружжя і, відповідно, збільшення частки [PERSON] у спільному майні подружжя, а відтак слід визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , та право на частку в розмірі 1/3 в праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 5308,00 грн. судових витрат.

Outcome: partial