Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Грищенко О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 94000,00 гривень та судових витрат. В обгрунтування позову вказував, що рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у справі від 20.11.2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання сина, [PERSON] та доньки [PERSON] , аліменти в розмірі 2000,00 гривень, кожного місяця, починаючи з 19.09.2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач уклала інший шлюб та змінила своє прізвище на [PERSON] . Добровільно виконуючи вищевказане рішення суду, [PERSON] спочатку здійснював перекази на користь відповідача самостійно, а починаючи з 15.11.2019 року, на прохання разом із готівковою компенсацією [PERSON] такі перекази для власної зручності здійснювала його мати [PERSON] , зі своєї особистої банківської картки. Вказувала, що отримання відповідачем від позивача грошових коштів в період з 15.11.2019 року по 15.09.2023 року, їх систематичність та розмір, а також відсутність у цей же період будь-яких претензій до [PERSON] з приводу несплати аліментів, свідчить про повне розуміння [PERSON] щодо природи й призначення таких переказів. Проте, користуючись тим, що такі перерахування здійснювались без вказування призначення платежу, [PERSON] звернулась із заявою про примусове стягнення аліментів до державної виконавчої служби. На підставі цієї заяви, 03.08.2023 року старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження та здійснено розрахунок заборгованості по аліментам, розмір якої станом на 01.09.2023 року склала 120000,00 гривень. Вказана сума була в примусовому порядку стягнута з [PERSON] , на теперішній час заборгованість по сплаті аліментів відсутня. З огляду на те, що [PERSON] вимагає від своєї матері повернення грошей, переданих їй для перераховування відповідачу в якості аліментів, [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою про повернення перерахованих нею грошових коштів, яка залишена відповідачем без відповіді, відтак у позивача не залишається іншого способу щодо захисту своїх порушених прав, як звернутися до суду з відповідним позовом. Представник відповідача [PERSON] адвокат Темнюкова М.І. надала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись, на те, що після фактичного припинення шлюбних відносин та спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , останній в повному обсязі ухилявся від виконання батьківських обов`язків у відношення дітей. Позивач, з власної ініціативи, як бабуся на протязі трьох років добровільно на власний розсуд здійснювала фінансову допомогу своїм внукам у розмірі 2000,00 гривень, щомісяця. Однак після пред`явлення до відділу виконавчої служби на примусове виконання виконавчого документу, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів та примусового стягнення останніх з [PERSON] , позивач вирішила звернутись до суду. Надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог докази, а саме лише її посилання, що [PERSON] надавав грошові кошти для перерахунку Відповідачу нічим не підтверджені, а наявні відомості з Банку про перерахування грошових коштів на картку Відповідача лише свідчать про добровільну з власної ініціативи допомогу бабусі онукам. Доказів щодо безпідстаного отримання грошових коштів позивачем не надано. Представник позивача [PERSON] адвокат Грищенко О.В. надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Темнюкова М.І., надала заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, без фіксації судового провадження за допомогою технічних засобів. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Як зазначено в позовній заяві та не заперечується сторонами [PERSON] з [PERSON] (сином Позивачки) перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у справі № 636/4078/17 від 22.12.2017. Від вказаного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Чугуївського\~міського суду\~Харківської області\~від 20.11.2018\~по справі № 636/3914/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 2000,00 гривень, кожного місяця, починаючи з 19.09.2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. 25.03.2023 [PERSON] уклала інший шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». Постановою державного виконавця Немишлянського відділу ДВС у м. Харкові 03.08.2023 відкрито виконавче провадження № 72411528 на підставі виконавчого листа № 636/3914/18 про примусове стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , аліментів в розмірі 2000,00 гривень, кожного місяця, починаючи з 19.09.2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам підставі виконавчого листа № 636/3914/18 заборгованість по сплаті аліментів за [PERSON] станом на 22.12.2023 відсутня, переплата складає 8374,41 гривень. Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16.01.2020 у справі № 753/15556/15-ц, вказано, що за ст. 1212 ЦК України зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Згідно з положеннями ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Аналіз ст. 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. Цивільний кодекс України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що послання позивача на те, що вона переводила на рахунок відповідача грошові кошти на утриманні її онуків, як сплату аліментів на утримання дітей, не можуть бути доказами на підтвердження недобросовісності відповідачки. Аліменти на дитину - це визначений законом обов`язок батьків утримувати дитину, яка потребує такого утримання (матеріальної допомоги). Сплата аліментів на дитину здійснюється як за згодою платника аліментів, так і за рішенням суду. Дитина є власником одержаних аліментів, при цьому той із батьків або законний представник, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається ними виключно на потреби дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимога позивача про повернення добровільно сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтується на вимогах закону та суперечить положенням ст. 1215 ЦК України. Зважаючи на те, що грошові кошти перераховувались відповідачці позивачем, як аліменти на утримання дітей, і у справі відсутні дані про те, що здійснення вказаних платежів є результатом рахункової помилки чи недобросовісності набувача коштів, тому правових підстав для стягнення їх з відповідачки немає. Аналогічний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 382/1728/18 (провадження № 61-9514св19).

Outcome: dismissed