Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн. В обґрунтування вказано, що 04 грудня 2024 року йому було відмовлено у перебуванні по квитку у залі № 1, бо квиток на потяг № 233 станція Дніпро Головний не визнає квитком Укрзалізниці, не виконує по вказаному квитку правила перебування пасажира на залізничній станції. Досудове претензійне врегулювання не мало результату, бо скарга ігнорується. Позивач вказує, що цим були нанесені йому моральні страждання, що не тільки відмовляються обслуговувати пасажира, а і замість відповіді на скаргу з вирішенням питання умисно надають пусту відповідь не по суті скарги. Відповідач не визнав позову, представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити, вказуючи, що позивачем не надано доказів, що підтверджують протиправну поведінку відповідача, докази порушення його прав як споживача послуг, які надає АТ «Укрзалізниця», докази заподіяння йому моральної шкоди, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіянням моральної шкоди. Наданими стороною відповідача доказами спростовуються факт протиправної поведінки працівників позивача і доводиться факт образливої поведінки позивача стосовно працівників відповідача. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 10 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 12 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 17 грудня 2024 року ухвалою судді у справі позовну заяву залишено без руху, на виконання якої позивач 17 грудня 2024 року направив через Електронний суд, як він переконаний, заяву про усунення недоліків. 24 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження у загальному позовному порядку. 09 січня 2025 року за допомогою Електронного суду представник відповідача подала відзив на позов, а 16 січня 2025 року - клопотання про долучення електронних доказів. 06 березня 2025 року представник відповідача подала заяву про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті, просила судове засідання провести у її відсутність. 06 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті. Також 06 березня 2025 року позивач подав заяву до суду через Електронний суд про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує і просить задовольнити. 21 травня 2025 року представник відповідача подала заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача, позов не визнає і просила відмовити у його задоволенні. Позивач і представник відповідача не з`явилися, враховуючи завчасно подані заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Організація роботи залу очікування підвищеного комфорту № 1 та «Пункту незламності» (зал очікування № 3) у виробничому підрозділі вокзал станції Дніпро-Головний філії «Вокзальна компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» (вокзал Дніпро-Головний) регламентується п. 2.22 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затвердженими Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196, пунктом 34 Постанови Кабінету міністрів України від 19 березня 1997 року №252 «Про порядок обслуговування громадян залізничним транспортом», Порядком роботи залу очікування підвищеного комфорту № 1, погодженого з Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації 26 лютого 2024 року, Порядком роботи «Пункту незламності» та «Технологічним процесом з надання послуг пасажирам та організації роботи вокзалу станції Дніпро-Головний». 04 грудня 2024 року приблизно о 16:56 [PERSON] звернувся до залу очікування підвищеного комфорту №1 вокзалу Дніпро-Головний з метою скористатися послугами залу без оплати за наявності у нього квитка на електронному носії у вигляді QR-коду на поїзд № 233 по маршруту слідування Павлоград-1-Київ-Пасажирський з посадкою зі станції Новомосковськ. На час звернення [PERSON] до зазначеного залу обов`язки чергової по залу виконувала [PERSON] , яка перевірила квиток [PERSON] та пояснила йому, що відповідно до Порядку роботи залу очікування підвищеного комфорту №1, вхід до залу очікування підвищеної комфортності платний та користуватися даним залом без оплати можуть пасажири, які мають проїзні документи на пасажирські поїзди, відправлення яких здійснюється зі станції Дніпро - Головний протягом 6 годин до відправлення поїзда. Порядок користування залом очікування підвищеного комфорту № 1, погоджений з Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації 26 лютого 2024 року, розміщений при вході до залу на стелі для ознайомлення користувачами послуг залу. Враховуючи, що позивач був транзитним пасажиром з проїзним документом, який прямує через станцію Дніпро - Головний, чергова по залу запропонувала позивачу скористатися послугами залу очікування № 3 (Пункт незламності), який обладнаний засобами автономного опалення, доступом до мережі Інтернет, із розміщенням двох столів з зарядними пристроями, трьох шаф SARJMAX NS для безкоштовної підзарядки електронних гаджетів. Як вбачається з відеозапису з камери спостереження, розміщеної у залі очікування № 3, Позивач зайшов до залу, але побачивши, що за столами з зарядними пристроями сидять пасажири та заряджають свої телефони, при цьому у залі було багато вільних місць, приблизно через 30 секунд повернувся до залу очікування підвищеного комфорту № 1. З пояснень чергової по залу очікування підвищеної комфортності № 1 [PERSON] було з`ясовано, що [PERSON] ображав її, називав «хворою на голову», крутив пальцем у скроні, що зафіксовано у відеозаписі з камери спостереження і зазначено у поясненнях [PERSON] . У подальшому [PERSON] звернувся зі скаргою до виконуючої обов`язки чергового по вокзалу [PERSON] , яка чергувала 04 грудня 2024 року на момент звернення [PERSON] . З відеозапису з камери відеоспостереження, яка розташована у приміщенні чергового по вокзалу, зі звуковою доріжкою, можливо почути, як [PERSON] , посилаючись на перебування «бомжів» в залі очікування № 3 (Пункт незламності), вимагає від чергової по вокзалу права користування залом підвищеної комфортності № 1 без оплати. При цьому, в подальшому, під час перевірки інформації про начебто перебування у залі № 3 «бомжів», шляхом перегляду відеозаписів з відеокамери, яка розміщена в залі № 3 (Пункт незламності) випадків перебування в залі № 3 (Пункт незламності) осіб у нетверезому стані, у брудному одязі, безхатченків не зафіксовано. З пояснень виконуючої обов`язки чергового по вокзалу [PERSON] вбачається, що вона, з метою уникнення конфліктної ситуації, дозволила [PERSON] , як виняток, скористатися залом підвищеної комфортності № 1 без оплати (з відеозапису з камери відеоспостереження, яка розташована в залі № 1 вбачається, що [PERSON] приблизно з 17:20 до 21:30 перебував у залі № 1). За номером мобільного телефону [NUMBER] ідентифіковано два звернення заявника, отримані засобами чат-боту АТ «Укрзалізниця»: - від 04 грудня 2024 року № 1474141 з приводу відмови у перебуванні в залі очікування підвищеного комфорту № 1 вокзалу Дніпро-Головний за наявності квитка на електронному носії у вигляді QR-коду на поїзд № 233 по маршруту слідування Павлоград-1-Київ-Пасажирський з посадкою зі станції Новомосковськ; - від 06 грудня 2024 року № 1476518 щодо перевірки проїзних документів з метою перебування в залі очікування підвищеного комфорту №1 вокзалу Дніпро-Головний ввиконуючою обов`язки чергового по вокзалу Дніпро-Головний. З метою з`ясування обставин за надання роз`яснень по даному факту, засобами ліцензованого програмного забезпечення ПК «Lira» заступником начальника вокзалу Дніпро-Головний [PERSON] здійснено телефонні дзвінки заявнику 05 грудня 2024 року о 14:36, 14:38, 16:14, однак, [PERSON] на дзвінки не відповідав. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Виходячи із сталої судової практики Верховного Суду зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 та Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду № 214/7462/20 05 грудня 2022 року. Згідно з частиною першою ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. З доказів наданих у підтвердження заперечень на позовну заяву вбачається, що працівники АТ «Укрзалізниця» діяли відповідно до законодавства України та нормативних документів АТ «Укрзалізниця», більш того, позивач [PERSON] скористався послугою залу очікування підвищеного комфорту № 1 навіть без наявності квитка, який надає таке право, що доводить безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України), але позивачем обставини, на які він посилається, не доведені належними доказами. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed