Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся\~ до\~ Ужгородського міськрайонного суду\~\~ з позовною заявою до [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Делвік», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовує тим, що 22 листопада 2006 року між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №257/Св-06 згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 17\~500, 00 (сімнадцять тисяч п`ятсот, 00) доларів США з розрахунку 12,50 (дванадцять цілих п`ять десятих)% річних за користування кредитом на строк 180 місяців до 21 листопада 2021 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 257/Zфквіп-06-01 посвідчений 22.11.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3020. Позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного договору №257/Св-06 від 22.11.2006 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вірмет Владиславом Івановичем вчинено Виконавчий напис від 04 березня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 297. Згідно вказаного\~виконавчого напису\~звернуто стягнення\~на однокімнатну\~квартиру,\~загальною площею\~20,6\~кв.м.,\~житловою площею\~11.0\~кв.м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що належить\~на праві\~власності [PERSON] \~ [INFO] ,\~ідентифікаційний номер\~ [NUMBER] ,\~шляхом задовлення\~вимог \~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~"Український\~промисловий банк"\~ до\~ [PERSON] в\~розмірі 16581,41\~доларів США\~(Шістнадцять\~тисяч п`ятсот\~вісімдесят один\~дол.\~41\~центів),\~що за\~офіційним курсом\~НБУ станом\~на 18.02.2009\~р.\~складає 127676,87\~гривень 78\~коп (Сто\~двадцять сім\~тисяч шістсот\~сімдесят шість\~гривень 87\~коп)\~з яких\~строкова заборгованість\~по кредиту\~-\~14875,00\~дол.США,\~що по\~курсу НБУ\~станом на\~18.02.2009\~р.\~становить 114537,50\~грн;\~строкова заборгованість\~по відсотках\~583,34\~дол.\~США,\~що по\~курсу НБУ\~станом на\~18.02.2009\~р.\~становить 4491,72\~грн;\~прострочена заборгованість\~по відсотках\~-\~972,01\~дол.\~США,\~що по\~курсу НБУ\~станом на\~18.02.2009\~р.\~становить 7484,48грн;\~прострочена заборгованість\~по комісії\~-\~652,89.00\~грн.\~пеня про\~простроченій заборгованості\~-\~510.78\~грн.\~Строк за\~який провадиться\~стягнення становить\~з 11\~вересня 2008\~року по\~31\~січня 2009\~року.\~Витрати за\~складання виконавчого\~напису складають\~1577\~(Одна\~тисяча п`ятсот\~сімдесят сім)\~гривень 00\~коп.\~Всього до\~стягнення 129253\~гривень 87\~коп.\~(Сто\~двадцять дев`ять\~тисяч двісті\~п`ятдесят\~три гривень\~87\~коп). Зазначає, що 12.03.2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Сирохман Іваном Івановичем винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 11801948 з примусового виконання виконавчого напису № 297 виданого 04.03.2009 Приватним нотаріусом про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ Укрпромбанк 129253,87 грн. Державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Сирохман І.І. згідно Акту опису та арешту майна від 14 травня 2009 року на предмет іпотеки накладено арешт та заборонено відчужувати у будь-який спосіб. 24.11.2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Сирохман Іваном Івановичем винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 11801948 згідно якої виконавчий напис № 297 виданий 04.03.2009 Приватним нотаріусом про стягнення на користь ТОВ Укрпромбанк 129253,87 грн. повернуто стягувачу. Також згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.01.2010 МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження АСВП №16773212 з примусового виконання виконавчого напису № 297 виданого 04.03.2009 . Також наголошує на тому, що в межах вказаного виконавчого провадження АСВП №16773212 на предмет іпотеки квартиру в [ADDRESS] накладено арешт нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №3-331/10 ВП №16773212 від 14.02.2010 року, що також підтверджується інформаційною довідкою від 12.07.2023 року №338840119. Постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.11.2010 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Ужгородського МУЮ Роман В.Я. повернуто виконавчий напис ТОВ «Український промисловий банк». 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банк», і згідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, шо забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Згідно з п.4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанком» АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Згідно Договору № 2303/К/1 про відступлення прав вимоги, посвідченого 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального договору Шевченко І. Л. за реєстровим №1609, укладеного між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в тому числі за іпотечним договром№25/Zквіп-06-01 укладеного між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] , посвідченого 22 листопада 2006 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Петрик Н.В. за реєстровим №3021/125. 01 вересня 2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАС» (Продавець) та ТОВ «ДЕЛВІК» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» посвідчений 01.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим №2067. Зазначає, що 19 липня 2023 року між ТОВ «Делвік» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19 липня 2023 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А., зареєстрованого реєстрі за номером 2001. Позивач вважає, що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 01.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понормарьовою Д.В. за реєстровим номером 2067 недійсним, на що вказують наступні обставини: неотримання іпотекодержателем порядку передбаченого ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ; відсутність доказів оплати вартості згідно спірного договору (згідно п. 4 оскаржуваного договору); відсутність окремого договору при посвідченні спірного договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; проведення оцінки вартості предмету іпотеку з порушенням норм чинного законодавства (без огляду предмету оцінки, без включення звіту до єдиної бази даних звітів про оцінку) та із значим заниженням ринкової вартості, що вплинуло на права та обов`язки Позивача; відчуження нерухомого майна квартири, загальною площею 20,6 кв.м., житловою площею 11.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Сто шістдесят три), під час дії арешту, реєстраційний номер 9541840. Позивач зазначає, що ТОВ «Діджи Фінанс» не було дотримано процедури, передбаченої частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», а державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В. не дотримано приписів статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 61 Порядку № 1127, у зв`язку із чим право власності на спірну квартиру до ТОВ «ДЕЛВІК» перейшло з порушенням вимог законодавства. Позивач наголошує на тому, що відчуження у позасудовому порядку по договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.09.2021р. житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , відбулось без реального отримання від покупця коштів, що порушує ст. 38 Закону Украйни « Про іпотеку» та умови іпотечного договору. ТОВ «Діджи Фінас» на момент укладення спірного договору купівлі-продажу не дотримався вимог встановлених ст. 38 Закону України «Про іпотеку», зокрема частини 7 вказаної статті, якою передбачено: Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. В такому звіті іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю інформацію, що отримані кошти від реалізації майна згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» направлено на погашення простроченого кредиту або прострочених відсотків. Саме в такому звіті кредитор/іпоткодавець зазначає про відсутність або наявність заборгованості за кредитним договором. Також Позивач зазначає, що Відповідачем-ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не доведено укладення з Позивачем окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а спірний договір купівлі-продажу предмету іпотеки є недійсним. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не забезпечило і не могло забезпечити проведення огляду квартири, оскільки не мало доступу до цього об`єкту та не зверталося до позивача з відповідним проханням. Згідно висновку експерта за рузультатамии проведеної оціночно-будівельної експертизи від 14.08.2023 року №Д-16/23 ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 01.09.2021 року могла становити 420\~161,00 грн. Вищенаведене свідчить про значне заниження ринкової вартості предмета оспорюваного договору та порушення прав іпотеко держателя позивача. Позивач звертає увагу суду на відсутність доказів проведення суб`єктом оціночної діяльності оцінки неправомірно відчуженого майна та надання такої оцінки державному реєстратору, що свідчить про недотримання під час позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки вимог Закону України «Про іпотеку» та Порядку № 1127. Позивач наголошує на тому що, протиправність договору купівлі-продажу предмету іпотеки на підставі ст 38 ЗУ «Про іпотеку» при наявності арешту на все майно боржника підтверджена судовою практикою зокрема Постановою КЦС ВС 10 травня 2022 року по справі №308/13017/16-ц та Постанова КЦС ВС від 13.06.2018 у справі № 644/2494/16-ц. На підставі викладеного позивач просить суд витребувати майно - квартиру, загальною площею 20,6 кв.м., житловою площею 11.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Сто шістдесят три) із незаконного володіння у Відповідача-1 [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , шляхом відновлення запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та стягнути витрати на правничу допомогу. 27.10.2023 року відповідач [PERSON] подала до суду заперечення на позов. В поданому запереченні Відповідач [PERSON] вказує на те, що 19.07.2023 року нею було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що на даний час у даній квартирі проживають особи, які в добровільному порядку відмовляються залишати житлове приміщення, належне їй на праві приватної власності. Зазначила, що нею подано позовну заяву про виселення цих осіб. Вказує, що на даний час її права порушені позивачем, враховуючи, що вона є новим власником квартири за адресою [ADDRESS] , оскільки законно набула її у власність за договором купівлі-продажу за особисті кошти для своїх двої неповнолітніх дітей, як власник майна, відповідно до ст.. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. З посиланням на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 03.11.2023 Відповідач ТОВ «Діджи Фінанс» подало до суду Відзив на позовну заяву. В поданому відзиві представник Відповідача ТОВ «Діджи Фінанс» заперечував проти заявленого позову, зазначаючи наступне: 28 липня 2020 р. відбулися торги (електронний аукціон) з продажу лоту, до складу якого входив кредитний портфель (ПАТ «Дельта Банк»), що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 1631 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, 29 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 3 кредитними договорами, що забезпечен іншою заставою, та 127 беззаставними кредитними договорами. До складу кредитного портфеля входило, зокрема, право вимоги за кредитним договором N? 257/Св-06 від 22.11.2006 року та договором забезпечення (Іпотечним договором №257/Zфквіп-06-01 від 22.11.2006 року). За результатом аукціону переможцем відкритих торгів стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс». Відповідно до результатів вказаних відкритих торгів 02 вересня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК», код в ЄДРПОУ 34047020 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», код в ЄДРПОУ 42649746, був укладений Договір про відступлення прав вимоги №2303/К/1, який 02 вересня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. і зареєстрований в реєстрі за №1609. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», як переможець торгів, здійснило повну оплату коштів на користь АТ «Дельта Банк», як визначено пунктом 4 та пунктом 4.1. Договору про відступлення права вимоги (копія платіжного доручення N?126 від 20.08.2020 р. Отже, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» відповідно до чинного законодавства України 02.09.2020 року стало новим кредитором за Кредитним договором N? 257/Св-06 від 22.11.2006 р. та іпотеко держателем за Договором іпотеки N? 257/фквіп-06-01 від 22.11.2006 року. Зазначає, що в Іпотечному договорі N? 257/7фквіп-06-01 від 22.11.2006 р., що був укладений з метою забезпечення виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором N?257/Св-06 від 22.11.2007 р., містилося відповідне іпотечне застереження «Розділ 4. Порядок звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки». Так, в п.п.4.4.2 п.4.4. Іпотечного договору визначено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п.4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за Основним зобов?язанням одним з наступних способів: \~ \~ \~ \~- шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель зобов?язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити Іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на Предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу встановлюється за згодою між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки Предмета іпотеки суб?єктом оціночної діяльності. Договір купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладений відповідно до цього Договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на предмет іпотеки. Між тим, відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку" (Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки) якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя(відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов?язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Отже, Відповідачем-3 було прийнято рішення про задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі за договором купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, внаслідок чого й було укладено 01 вересня 2021 року з Відповідачем-2 договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що Іпотечний договір передбачає застереження про задоволення вимог потекодержателя (Відповідача-3), шляхом продажу Предмета іпотеки, твердження Позивача про недійсність договору купівлі-продажу предмета іпотеки без наявності укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя є необгрунтованим та такими, що суперечать нормам Закону «Про іпотеку» та умовам, підписаного також ним договору іпотеки. Вказує, що в процесі здійснення підготовчих дій щодо укладання договору купівлі-продажу іпотечного майна, з метою задоволення своїх кредиторських вимог, Відповідачем-3 було направлено повідомлення-вимогу Вих.N? 92/3/лід від 07 вересня 2020 року безпосередньо позичальнику (боржнику) [PERSON] , що підтверджується описом вкладенням у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №05 003 514 765 94 від 08.01.2021 року. Повторне повідомлення-вимогу Вих. N? 92/м/лід-п від 09 березня 2021 року Відповідач-3 направив Позивачу знову, що підтверджується описом вкладенням у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення N? 05 003 709584 94 від 09.03.2021 року. \~ \~ \~ \~Зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу №1666 від 04.08.2021 року в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», продаж предмету іпотеки було здійснено за 110\~000,00 грн. згідно висновку до Звіту про оцінку майна, складеному 27.08.2021 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертні рішення». Кваліфікованим оцінювачем [PERSON] з дотриманням вимош вищевказаного закону. \~ \~ \~ \~Вважає, що таким чином ТОВ «Діджи Фінанс» було здійснено відчуження предмету іпотеки у повній відповідності до норм чинного законодавства та умов договору іпотеки. Як наслідок, усі доводи позивача про заниження вартості предмету іпотеки не відповідають дійсності, є хибними та мають на меті ввести суд в оману щодо справжніх обставин справи. \~ \~ \~ \~Зазначає, що позиція позивача про наявність постанови про арешт майна та заборони його відчуження №3-331/10 ВП №16773212 від 14.02.2010 року, що підтверджується інформаційною довідкою від 12.07.2023 року №338840119 забороняла відповідачу-3 задовольнити свої вимоги у порядку, що визначений в Іпотечному договорі є безпідставною, оскільки датою укладення договору іпотеки є 22.11.2006 року, однак арешт виконавчою службою був накладений значно пізніше, ніж обтяження, що було накладено внаслідок укладення договору іпотеки, тому він не міг бути перешкодою для Відповідача-3 звернути стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки. Дана позиція підтверджується також висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08 червня 2021 року по справі №346/1305/19 (провадження N?14-181цс20). \~ \~ \~ \~Також відповідач не погоджується із сумою заявлених позивачем витрат на правову допомогу, вважає її необґрунтованою та заперечує проти її стягнення. \~ \~ \~ \~З посиланням на викладене просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 07.11.2023 року представник позивача адвокат Пітух В.І. подав до суду відповідь на відзив Відповідача ТОВ «Діджи Фінанс». В поданій відповіді на відзив представник позивача адвокат Пітух В.І. зазначає наступне: Чинна на момент укладення іпотечного договору редакція ст. 38 Закону «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до ст. 37, 38 Закону про іпотеку, якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25.12.2008, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами. Посилання представника Відповідача на повторність відправлення повідомлення в порядку ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку» не може бути прийняте судом як належний доказ, оскільки матеріали справи не містять доказів відправлення вказаних вимог (розрахунковий документ) та копій конвертів з відміткою про неможливість вручення рекомендованого листа. ТОВ «Діджи Фінанс» не було дотримано процедури, передбаченої частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», а державним рестратором - [PERSON] не дотримано приписів статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 61 Порядку N? 1127, у зв?язку із чим право власності на спірну квартиру до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» перейшло з порушенням вимог законодавства. Представник Відповідача також не спростував у поданому відзиві порушення припису ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки відчуження у позасудовому порядку по договору купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», без реального отримання від покупця коштів порушує ст. 38 Закону Украйни « Про іпотеку» та умови іпотечного договору. Також представник позивача адвокат Пітух В.І. зазначає, що даних про те, що інформація зі звітів про оцінку майна включена до єдиної бази даних звітів про оцінку, в матеріалах справи немає, у зв`язку з чим звіт про оцінку спірного майна, яке є предметом іпотеки не може бути визнаний дійсним. Просив врахувати висновок викладений у постанові ВС від 29.09.2021 р. у справі №310/2400/18 (провадження №61-21539св19). Представник позивача адвокат Пітух В.І. наголошує на тому, що посвідчення договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» являє собою нотаріальну, а не реєстраційну дію, змін в Закон України «Про нотаріат» щодо можливості посвідчення угод під арештом не вносилось, а ТОВ «Делвік» не має статусу фінансової установи. Посилається на аналогічні висновки підтверджені судовою практикою зокрема Постановою КЦС ВС 10 травня 2022 року по справі №308/13017/16-ц та Постанова КЦС ВС від 13.06.2018 у справі № 644/2494/16-ц в яких йде мова про протиправність договору купівлі-продажу предмету іпотеки на підставі ст 38 ЗУ «Про іпотеку» при наявності арешту на все майно боржника. Просив суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі. 14.11.2023 року представник позивача адвокат Пітух В.І. подав до суду відповідь на заперечення. Вказує, що 01 вересня 2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАС» (Продавець) та ТОВ «ДЕЛВІК» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» посвідчений 01.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим N?2067. Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» укладений іпотекодержателем з порушенням ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку» та без доказів його оплати. Також, при укладенні даного договору приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В порушено Закон України «Про нотаріат» при чинності публічного обтяження на предметі спору реєстраційний номер обтяження N? 9541840, внесеного на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, 3-331/10 ВПN?16773212, 14.02.2010, Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції здійснено арешт нерухомого майна. Таким чином, наступний правочин Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19 липня 2023 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А., зареєстрованого реєстрі за номером 2001 укладений між ТОВ «Делвік» та [PERSON] є недійсним в силу закону. Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та єфективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника. З посиланням на викладене просив суд наведені доводи відповідача визнати необґрунтованими, а позовні вимоги задовольнити. 19.02.2025 року представник позивача адвокат Пітух В.І. подав до суду через систему « Електронний суд» додаткові пояснення на витребувані матеріали реєстраційної справи. В поданих додаткових поясненнях представник позивача адвокат Пітух В.І. зазначає, що 10.02.2025 року - представник Позивача ознайомився з матеріалами реєстраційної справи №2444912021101 від 01.09.2019 року до договору купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України Про іпотеку» від 01.09.2021 року за реєстровим номером 2067. З наданих приватним нотаріусом матеріалів реєстраційної справи наведені Позивачем підстави незаконності укладеного правочину знайшли своє підтвердження з огляду на те, що право власності набуте Відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» який втратив чинність 23 вересня 2021 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», який вступив в силу 23.04.2021 року та яким продовжено дію вказаного мораторію на 5 місяців, а спірний договір купівлі-продажу предмету іпотеки укладено між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Делвік» - 01.09.2021року під час чинності публічного обтяження арешту органу ДВС. Позиція сторін справи : У судовому засіданні представник позивача\~Пітух В.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовільнити з підстав зазначених у позовній заяві. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові, у відповіді на відзив та додаткових поясненнях. Зазначив, що відчуження предмету іпотеки було здійснено на підставі ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Вважає, що відповідачами порушено реєстраційне та нотаріальне законодавство. Звернув увагу суду на те, що 01.09.2021 року діяв мораторій на момент посвідчення договору купівлі-продажу предмету іпотеки. Наголосив на тому, що\~\~протиправність договору купівлі-продажу предмету іпотеки на підставі ст 38 ЗУ «Про іпотеку» при наявності арешту на все майно боржника підтверджена судовою практикою зокрема Постановою КЦС ВС 10 травня 2022 року по справі №308/13017/16-ц та Постанова КЦС ВС від 13.06.2018 у справі № 644/2494/16-ц. Представник відповідача Леонової М.В. проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав викладених у відзиві. Зокрема зазначила, що [PERSON] придбала квартиру, та коли вирішила проживати там, встановила, що у квартирі проживають інші люди, у зв`язку з чим звернулась до поліції та суду з заявою про виселення. Вказала на те, що у своїй практиці Верховний суд зазначає, що в одному позові не може бути заявлено негаторний та віндикаційний позов. Також наголосила на тому, що позивач не був зареєстрований у спірній квартирі. Вважає, що позивачем порушено ст.. 44 ЦПК України. Наголосила на тому, що [PERSON] є добросовісним набувачем. Позивач не довів, що [PERSON] порушила законодавство при укладенні договору купівлі продажу квартири. [PERSON] є добросовісним набувачем, а відтак квартира не може бути витребувана. Також зазначила, що вказану вище житлову квартиру [PERSON] придбала з метою забезпечення власних потреб у житлі та потреб у житлі своїх неповнолітніх дітей, які зареєстровані у спірній квартирі. Враховуючи, що наслідком задоволення позовних вимог [PERSON] є наступне зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей - з метою недопущення порушення прав неповнолітніх до розгляду даної справи позивач мав би залучити орган опіки і піклування. Проте, розуміючи явно протиправний та безпідставний характер своїх позовних вимог, позивач орган опіки і піклування до розгляду справи не залучив. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримала доводи представника, просила суд відмовити у задоволенні позову. Вказала на те, що у спірній квартирі зареєстрована вона та дві її неповнолітні дочки. Вважає, що на даний час її права порушені та вона як власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. Після оголошеної в судовому засіданні перерви, в наступне судове засідання не з`явилась. Представник відповідача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Зокрема вказав на те, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» відповідно до чинного законодавства України 02.09.2020 року стало новим кредитором за Кредитним договором N? 257/Св-06 від 22.11.2006 р. та іпотеко держателем за Договором іпотеки N? 257/фквіп-06-01 від 22.11.2006 року. Зазначив, що в процесі здійснення підготовчих дій щодо укладання договору купівлі-продажу іпотечного майна, з метою задоволення своїх кредиторських вимог, Відповідачем-3 було направлено повідомлення-вимоги безпосередньо позичальнику (боржнику) [PERSON] , що підтверджується описом вкладенням у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу №1666 від 04.08.2021 року в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», продаж предмету іпотеки було здійснено за 110\~000,00 грн. згідно висновку до Звіту про оцінку майна, складеному 27.08.2021 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертні рішення». \~ \~ \~ \~Вважає, що таким чином ТОВ «Діджи Фінанс» було здійснено відчуження предмету іпотеки у повній відповідності до норм чинного законодавства та умов договору іпотеки. Як наслідок, усі доводи позивача про заниження вартості предмету іпотеки не відповідають дійсності, є хибними та мають на меті ввести суд в оману щодо справжніх обставин справи. Вказав, що на момент укладення договору в реєстрі було зазначено, що [PERSON] мав у власності інше майно. Вважає, що позивач бажає уникнути фінансової відповідальності та не сплачував кредитну заборгованість. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Делвік» в призначене судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. в призначене судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду повідомлялась належним чином. На виконання ухвали суду про витребування доказів надіслала на адресу суду витребовувані матеріали нотаріальної справи. Заяви, клопотання. 23.08.2023 року Позивачем разом з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову. 05.09.2023 року від представника позивача надійшла заява на виконання ухвали. 26.09.2023 року від представника позивача надійшла заява на виконання ухвали. 27.10.2023 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на позов. 27.10.2023 року на адресу суду від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» - Сіренко Ю.Є. надійшла заява про його участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 03.11.2023 року від відповідача ТОВ «Діджи Фінанс» надійшов відзив на позовну заяву. 07.11.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 09.11.2023 року представник позивача подав до суду клопотання про витребування доказів. 14.11.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на заперечення. 27.02.2024 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи. 28.11.2024 року представник позивача подав до суду клопотання про застосування заходу процесуального примусу у виді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом. 28.11.2024 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про закриття підготовчого провадження. 07.01.2025 року від приватного нотаріуса Пономарьової Д.В. надішла копія нотаріальної справи. 14.01.2025 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» - Сіренко Ю.Є. надійшла заява про його участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 20.01.2025 року представник позивача подав до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 31.01.2025 року від представника відповідача Леонової М.В. надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи. 20.02.2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі. 26.02.2025 року представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 21.03.2025 року від представника позивача надійшло клопотання про виступ представника у судових дебатах. 04.04.2025 року представник відповідача Леонової М.В. подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 08.04.2025 року від представника позивача надійшла заява про стягнення понесених судових витрат. 15.04.2025 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 15.04.2025 року від відповідача [PERSON] надійшла заява. 15.04.2025 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» надійшли письмові пояснення до судових дебатів. 05.05.2025 року від представника позивача надійшло заперечення на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС». В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 28.08.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду заяву\~\~ [PERSON] про забезпечення позову було задоволено. 30.08.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без руху. 06.10.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято подану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. 30.10.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 14.05.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Пітух В.І. про витребування доказів у справі №308/14308/23\~задоволено. 28.11.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду клопотання про застосування заходу процесуального примусу у виді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом було задоволено. 19.12.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі 16.01.2025 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичніобставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За\~правилами\~ч.1\~ст.13\~ЦПК\~України\~суд\~розглядає\~ справи\~не\~інакше\~ як\~за\~ зверненням \~особи,\~ поданими\~відповідно\~до\~цього\~Кодексу,\~в\~межах\~ заявлених\~ нею\~вимог і\~на\~підставі\~ доказів,\~ поданих\~ учасниками\~ справи\~або\~витребуваних\~судом\~ у\~передбачених\~цим\~ Кодексом\~ випадках.\~ Відповідно\~до\~ч.1\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~кожна\~сторона\~повинна\~довести\~ті\~обставини,\~на\~які\~ вона\~ посилається\~як\~на\~підставу\~своїх\~вимог\~ або\~заперечень,\~крім\~випадків,\~ встановлених \~ цим\~ Кодексом. Частиною 5.\~даної статті\~передбачено,\~що\~ докази\~ подаються\~ сторонами\~та\~ іншими\~ учасниками\~ справи\~,\~ а\~ч.6\~ що\~ доказування\~не\~може\~ ґрунтуватися\~ на\~припущеннях.\~ Згідно\~з\~ч.7\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~суд\~не\~може\~збирати\~докази,\~що\~стосуються\~предмета\~спору,\~з\~власної ініціативи,\~крім\~витребування\~ доказів\~судом\~у\~випадку, \~коли\~він\~має сумніви\~у\~добросовісному\~ здійсненні\~ учасниками\~справи\~їхніх\~процесуальних\~прав\~ або\~ виконанні\~ обов`язків\~ щодо\~доказів,\~ а\~ також\~ інших\~ випадків,\~ передбачених \~цим\~ Кодексом. Доказами\~є\~будь-які\~дані,\~на\~підставі\~яких\~суд\~встановлює\~ наявність\~або відсутність обставин\~ (фактів),\~що\~ обґрунтовують\~вимоги \~і\~заперечення\~ учасників\~ справи,\~та\~інших обставин,\~ які\~мають\~ значення\~ для\~вирішення\~справи \~(ч.\~1\~ст.\~76\~ ЦПК\~ України). Фактичні обставини\~справи: Судом встановлено, що 22 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 3016 ( а.с. 42, Т. 1 ) Судом встановлено, що 22 листопада 2006 року між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №257/Св-06 згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 17\~500, 00 (сімнадцять тисяч п`ятсот, 00) доларів США з розрахунку 12,50 (дванадцять цілих п`ять десятих)% річних за користування кредитом на строк 180 місяців до 21 листопада 2021 року. ( а.с. 43-45, Т. 1) З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 257/Zфквіп-06-01 посвідчений 22.11.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3020. ( а.с. 46, Т. 1) Згідно п. 1.1. договору іпотеки відображено основні умови забезпечення, а саме повернення кредиту в розмірі 17\~500,00 дол. США, термін повернення 21 листопада 2021 року, відсоткова ставка 12,50% річних. Згідно п. 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є одно кімнатна квартира, загальною площею 20,6 кв.м., житловою площею 11,0 кв.м., що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей викладених у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 11896246 від 20.09.2006 року, виданого Ужгородським МБТІ, вартість квартири, яка передана в іпотеку, становить 8689,00 грн. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В. 22.11.2006 року за реєстровим № 3016, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером 1734731. Згідно п. 1.3 договору іпотеки сторони цього договору оцінюють Предмет іпотеки у 94\~000,00 (дев`яносто чотири тисячі, 00) гривень. Згідно п. 6.2. договору іпотеки, цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим Договором. У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного договору №257/Св-06 від 22.11.2006 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вірмет Владиславом Івановичем вчинено Виконавчий напис від 04 березня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 297. ( а.с. 50, Т. 1) Згідно вказаного виконавчого напису звернуто стягнення на однокімнатну квартиру, загальною площею 20,6 кв.м., житловою площею 11.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , шляхом задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" до [PERSON] в розмірі 16581,41 доларів США (Шістнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят один дол. 41 центів), що за офіційним курсом НБУ станом на 18.02.2009 р. складає 127676,87 гривень 78 коп (Сто двадцять сім тисяч шістсот сімдесят шість гривень 87 коп) з яких строкова заборгованість по кредиту - 14875,00 дол.США, що по курсу НБУ станом на 18.02.2009 р. становить 114537,50 грн; строкова заборгованість по відсотках 583,34 дол. США, що по курсу НБУ станом на 18.02.2009 р. становить 4491,72 грн; прострочена заборгованість по відсотках - 972,01 дол. США, що по курсу НБУ станом на 18.02.2009 р. становить 7484,48грн; прострочена заборгованість по комісії - 652,89.00 грн. пеня про простроченій заборгованості - 510.78 грн. Строк за який провадиться стягнення становить з 11 вересня 2008 року по 31 січня 2009 року. Витрати за складання виконавчого напису складають 1577 (Одна тисяча п`ятсот сімдесят сім) гривень 00 коп. Всього до стягнення 129253 гривень 87 коп. (Сто двадцять дев`ять тисяч двісті п`ятдесят три гривень 87 коп). 12.03.2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Сирохман Іваном Івановичем винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 11801948 з примусового виконання виконавчого напису № 297 виданого 04.03.2009 Приватним нотаріусом про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ Укрпромбанк 129253,87 грн. ( а.с. 51, Т. 1) Державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Сирохман І.І. згідно Акту опису та арешту майна від 14 травня 2009 року на предмет іпотеки накладено арешт та заборонено відчужувати у будь-який спосіб квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 52-53, Т. 1) 24.11.2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Сирохман Іваном Івановичем винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 11801948 згідно якої виконавчий напис № 297 виданий 04.03.2009 Приватним нотаріусом про стягнення на користь ТОВ Укрпромбанк 129253,87 грн. повернуто стягувачу. ( а.с. 54, Т. 1) Також згідно постанови старшого державного виконавця Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Роман В.Я. від 18.01.2010 року відкрито виконавче провадження №16773212 з виконавчого напису №097 від 04.03.2009 року. ( а.с. 55-56, Т. 1) Постановою старшого державного виконавця Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Роман В.Я. від 14.02.2010 року в межах ВП №16773212 з виконавчого напису №097 від 04.03.2009 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] ( а.с. 57-58, Т. 1) Постановою старшого державного виконавця Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Роман В.Я. від 30.11.2010 року виконавчий документ №097 від 04.03.2009 року повернуто стягувачу ТОВ «Український промисловий банк». ( а.с. 59-60, Т. 1) 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банк», і згідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, шо забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Згідно з п.4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанком» АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. ( Т. 2) 28 липня 2020 р. відбулися торги (електронний аукціон) з продажу лоту, до складу якого входив кредитний портфель (ПАТ «Дельта Банк»), що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 1631 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, 29 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 3 кредитними договорами, що забезпечені іншою заставою, та 127 беззаставними кредитними договорами. За результатом аукціону переможцем відкритих торгів стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс». Згідно Договору № 2303/К/1 про відступлення прав вимоги, посвідченого 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. за реєстровим №1609, укладеного між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в тому числі за іпотечним договором№25/Zквіп-06-01 укладеного між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] , посвідченого 22 листопада 2006 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Петрик Н.В. за реєстровим №3021/125. ( а.с. 47-48, Т. 1) 01 вересня 2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАС» (Продавець) та ТОВ «ДЕЛВІК» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» посвідчений 01.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим №2067( а.с. 40-41, Т. 1) Згідно п. 1. вищевказаного Договору купівлі-продажу нерухомого майна Продавець продав, а Покупець купив нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , квартира номер 163 (сто шістдесят три) та складається з однієї житлової кімнати, її загальна площа становить 20,6 (двадцять цілих шість десятих) кв. метрів, житлова (одинадцять цілих нуль десятих) кв. метрів. Згідно п. 1. Вказаного договору продаж нерухомого майна здійснено ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно п. 4 вказаного договору, відчуження зазначеного майна сторонами здійснено за 110 000 (сто десять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ. Вказану суму Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю шляхом перерахування коштів на наданий рахунок Продавця, відкритий в АТ «Альфа-Банк», СФО 300346, поточний рахунок ІВАN № [NUMBER] , до 01 вересня 2022 року. За взаємною згодою сторін одночасно з посвідченням цього договору купівлі-продажу реєструється перехід права власності на Покупця на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. Згідно п. 5 вказаного договору, вартість згідно висновку про оцінку майна, складеного 28 липня 2021 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертні Рішення» код ЄДРПОУ 44058589 сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №310/21, виданий ФДМУ 16.04.2021 року вартість об`єкту оцінки становить 108 917,00 грн. без ПДВ. Відчуження зазначеного нерухомого майна сторонами здійснено за ціною 110 000,00 гривень. У пункті 2 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що продавець за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. 19 липня 2023 року між ТОВ «Делвік» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19 липня 2023 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А., зареєстрованого реєстрі за номером 2001. ( а.с. 36-39, Т. 1) Згідно вищевказаного\~Договору купівлі-продажу\~квартири посвідченого\~19\~липня 2023\~року приватним\~нотаріусом Ужгородського\~МНО Селехман\~О.А.\~ за\~реєстровим №2001,\~Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«ДЕЛВІК» код\~ЄДРПОУ 44311441\~в особі\~керівника Коваленко\~Віктора Володимировича\~(надалі\~Продавець),\~та гр.\~ [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 13.091995 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] (надалі Покупець) уклали договір про таке: Пункт 1 договору, Продавець зобов`язується передати у власність квартиру Покупцю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно пункту 2 договору, відчужувана квартира складається з однієї кімнати загальною площею 20.6кв.м., житловою 11 кв.м. Пункт 3 договору, відчужувана квартира належить Продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 01.09.2021 року за реєстровим номером 2067, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.09.2021 року, індексний номер витягу: 272783573, номер запису про право власності: 43733827, реєстраційний номер об`єкта нерухомого мана: 2444912021101. Згідно пункту 4 договору купівлі-продажу, продаж квартири вчиняється за ціною 115 00,00 (сто п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп., які продавець отримав до підписання цього договору. Відповідно до Довідки про балансову вартість нерухомого майна, вих. №39 від 10.07.2023 року виданої ТОВ «ДЕЛВІК» вартість квартири становить 110\~000,00 (сто десять) тисяч гривень 00 коп. (пункт 5 договору). Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №338840119 від 12.07.2023 року квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить ТОВ «ДЕЛВІК». ( а.с. 32-35, Т. 1) В межах вказаного виконавчого провадження АСВП №16773212 на предмет іпотеки квартиру в [ADDRESS] накладено арешт нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №3-331/10 ВП №16773212 від 14.02.2010 року, що також підтверджується інформаційною довідкою від 12.07.2023 року №338840119. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №340737788 від 27.07.2023 року квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] ( а.с. 30-31, Т. 1) Судом встановлено, що згідно висновку судового експерту Павлич О.В. від 14.08.2023 року №Д-16/23, вбачається, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 01.09.2021 могла становити 420\~161,00 грн. ( а.с. 61-68, Т. 1) Судом встановлено, що згідно довідки заступника начальника відділу реєстрації місця проживання [PERSON] від 19.07.2023 року №3077/13-21 вбачається, що відповідно до відомостей реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS] , станом на 19.07.2023 року зареєстровані особи не значаться. Судом встановлено, що 07.09.2020 року за №92/з/лід ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надіслано [PERSON] повідомлення-вимогу. Судом встановлено, що 09.03.2021 року за №92/з/лід-п ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надіслано [PERSON] повторне повідомлення-вимогу. Судом встановлено, що згідно довідки голови правління ОСББ «Заньковецької 3» від 18.02.2025 року вбачається, що [PERSON] з жінкою та дітьми дійсно фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з квітня 2019 року по даний час. Нормативно-правове регулювання. Надаючи оцінку доводам сторін суд виходить з наступного: Відповідно дост. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК Українипередбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписамист. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Конституцією Українипередбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції Україниустановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннямистатті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 628 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Судом встановлено що згідно Іпотечного Договору № 257/Zфквіп-06-01 посвідчений 22.11.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3020: п. 4.1. договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлених кредитним договором строки; якщо у 3-денний строк після загибелі, пошкодження чи втрати предмета іпотеки іпотекодавець не здійснить заміну у відповідності до п. 3.1.8. цього договору; Порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим договором та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання; якщо інша ніж іпотекодержатель особа набула право стягнення на предмет іпотеки. п. 4.2. У випадку порушення Іпотекодавцем (Позичальником) обов`язків за цим та/або Кредитним договором Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю (та Позичальнику) письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки. п.4.3. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим п.4.4 цього Договору. п. 4.4.У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п.4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі Задовольнити свої вимоги одним з наступних способів: п.4.4.1.Шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов`язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. Як на підставу скасування реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, позивач вказує на те, що між банком і позивачем відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, та є правовою підставою для реєстрації права власності на квартиру за банком, тому дії державного реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру не можна вважати законними. Разом із тим, відповідно до статті 1 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону № 898-IV в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки). Згідно із частиною першою статті 35 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно із частиною першою статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки)іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно,що є предметом іпотеки. Аналогічні положення закріплені в Законі № 898-IV в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Вказане відповідає висновкам зазначеним у постанові ВС №761/14019/19 від 19.06.2024. Також, аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Щодо доводів позивача про проведення оцінки вартості предмету іпотеку з порушенням норм чинного законодавства, то слід вказати на те, що: Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. За змістом частини 2 статті 18 цього Закону Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, Для державної реєстрації прав, що набуваються, змінюються або припиняються у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість набуття, зміни чи припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку Для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. Оскільки ціна предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, є істотною обставиною, що має правові наслідки для сторін забезпеченого іпотекою зобов`язання, тому пункт 61 Порядку державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, повинен застосовуватись із урахуванням положень статті 37 Закону №898-IV, а саме: іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Отже оцінка предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, повинна бути проведена перед реєстрацією такого права. Тягар доказування вартості майна несе позивач у справі. В якості доказу вартості майна суду можуть бути подані договори купівлі-продажу цього майна, відомості про його залишкову балансову вартість, звіт про оцінку майна тощо. Відповідно до ст.12 Закону України «Про оцінку та оціночну діяльність», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензівання встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використання нормативно-правової бази з оцінки майна. Відповідно до ч.4 ст 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Згідно зі Звітом про оцінку майна, складеному 28.07.2021 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертні рішення», вартість предмета іпотеки була визначена 108917,00 грн. Згідно оскаржуваного договору купілі-продажу предмету іпотеки, посвідченого 01 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., укладеного між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ДЕЛВІК» зокрема, згідно п. 4 вказаного договору, відчуження зазначеного майна сторонами здійснено за 110 000 (сто десять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ. Вказану суму Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю шляхом перерахування коштів на наданий рахунок Продавця, відкритий в АТ «Альфа-Банк», СФО 300346, поточний рахунок ІВАN № [NUMBER] , до 01 вересня 2022 року. Суд вважає за необхідне вказати на те, що ВС у постанові №295/6702/22 від 14.01.2025 «посилання позивача на невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не становить підставу недійсності вказаних правочинів, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.» Суд констатує, що в рамках розгляду даної справи, встановив обставини щодо правових підстав та дотримання процедури під час реєстрації права власності іпотечного майна та дотримання іпотекодержателем вимог про вартість предмета іпотеки, при відчуженні предмету іпотеки. Щодо доводів Позивача про недотримання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» Як вбачається з Іпотечного Договору № № 257/Zфквіп-06-01 посвідчений 22.11.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3020, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках (п. 4.1), у випадку порушення іпотекодавцем/позичальником умов за цим та/або кредитним договором та виконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання; (п. 4.2.) у випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у 30 (тридцяти) денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекордежатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, застосувати звернення стягнення іпотекодержатель вправі лише після невиконання іпотекодержателем вимог про усунення порушень визначених Розділом 4 Договору Іпотеки, оформлених в силу ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Так, як узгоджено сторонами у договорі іпотеки від 22.11.2006 у п. 4.1.-4.4.2 у разі настання обставин, зазначених в п.4.1. цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, у котрому зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя , що передбачені ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. З огляду на це, перед здійсненням права на відчуження предмету іпотеки, іпотекодержатель в силу положень умов іпотечного договору та ч.1 ст. 38 Закону України «Про Іпотеку» за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу зобов`язаний був письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Тобто, з вищевикладеного слідує, що в силу п.п. 4.1.-4.4.2 Іпокодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», котре має містити попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя котре має містити не тільки спосіб задоволення вимог Іпотекодержателя, але й про намір укласти договір купівлі-продажу. Зазначене свідчить про необхідність скерування Іпотекодержателем Іпотекодавцю два повідомлення, перше про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки, інше про рішення щодо застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Згідно із правовою позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 14 лютого 2018 р. по справі № 127/8068/16-ц зазначено, аналіз положень статей 17, 33, 36, 38 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. З цього слідує, що право іпотекодержателя на застосування застереження, передбаченого Розділом 4 Іпотечного договору не є абсолютним. Саме у зв`язку з цим, договором передбачено надсилання повідомлення, де, насамперед, має бути зазначено який саме позасудовий спосіб звернення стягнення обрано Іпотекодержателем, якими є строки добровільного виконання зобов`язання, за яку ціну буде звернено стягнення, оскільки, ціна набуття права власності на предмет іпотеки, на момент звернення стягнення, є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Таке повідомлення й фактично є способом погодження істотних умов застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Як вбачається із копій вимог, які надані приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В., як на повідомлення направлене позивачу в порядку п.4.2., 4.4.2. Договору іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» письмова вимога вих. №92/з/лід від 07.09.2020 року направлена рекомендованим листом №0500351476594 з описом вкладення та повторна письмова вимога №92/з/лід-п від 09.03.2021 року, яка ніби то направлена рекомендованим листом №0500370958494 з описом вкладення, на адресу [PERSON] : [ADDRESS] . Також матеріали справи містять відмітку ДП «УКРПОШТА» щодо не можливості вручення рекомендованого листа №0500351476594 з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. Також приватний нотаріус надала відмітку ДП «УКРПОШТА» від 03.04.2021 року ( штемпель) без ідентифікуючих даних рекомендованого листа ( без номера , тощо). Доказів дотримання вказаних вимог матеріали нотаріальної справи приватного нотаріуса Пономарьової Д.В. , які надійшли до суду суду не містять. Суд контатує, що державний реєстратор повинен перевіряти, чи повідомлення направлено на адресу іпотекодавця, яка вказана в наданих документах. Постанова КЦС ВС від 11.09.2019 справа № 755/7423/17. Належним доказом надіслання документів може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом, а факт отримання підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Постанова КЦС ВС від 14.11.2018 у справі № 761/9285/17. Суд контатує, що вказані докази, не можна вважати достатніми на підтвердження доводів відповідача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАН С» про належне повідомлення позивача про усунення порушень основного зобов`язання, оскільки з долучених копій документів, квитанцій, описів не представляється можливим встановити факт направлення Позивачу зазначених документів, так як інформація є зафіксована на окремих аркушах, що є копіями, а оригіналів вказаних документів суду не надано. Крім того, на окремих копіях Довідок про причини повернення поштового відправлення міститься відмітка «адресат відсутній за вказаною адресою», що не може бути належним доказом вручення позивачу конкретного документу. У даному контексті суд вважає за необхідне звернути увагу на постанова ВП ВС від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) де міститься висновок про те, що «Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Так, ВП ВС у вказаних справах зауважує про вірність висновків суду апеляційної інстанції про те, що відсутність доказів вручення повідомлення-вимоги боржниці, було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій. Постанова ВП ВС від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (обов`язок надіслання іпотекодержателем повідомлень\~письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця) Частинами першою, другою\~статті 35 цього Закону\~визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржник, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушень порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Відповідно до частини першої\~статті 38 Закону України «Про іпотеку»\~якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «ДЕЛВІК» відбулася з порушенням Закону України «Про іпотеку». Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» вказував, що він належним чином виконав свої зобов`язання щодо повідомлення позивача про необхідність усунення порушення зобов`язання за кредитним договором. На підтвердження таких обставин банк надав опис вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] та рекомендовані повідомлення про вручення без жодних відміток Укрпошти та позивача, копії яких ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» долучив до відзиву на позовну заяву (Т.1). Будь-яких інших доказів на підтвердження направлення та фактичного отримання позичальником іпотекодавцем [PERSON] \~повідомлень про звернення стягнення на іпотечне майно за порушення зобов`язання за кредитним договором, матеріали справи не містять, такі не надані суду в порядку приписів ЦПК України. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України\~від 05 березня 2009 року № 270\~(постанова Великої Палати Верховного Суду\~від 29 вересня 2020 року справа № 757/13243/17, провадження № 14-719цс19). Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення необхідно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від29 вересня 2020року у справі №757/13243/17 (провадження № 14-711цс19)). Верховний Суд у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 523/5600/22 (провадження № 61-17379св23) погодився з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності підпису на зворотному повідомленні іпотекодавця не можна вважати його таким, що отримав вимогу іпотекодержателя щодо погашення заборгованості та наміру звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності, що є обов`язковим необхідним документом для здійснення державним реєстратором реєстраційної дії відповідно до пункту 61 Порядку № 1127. Згідно з пунктом 6.7 договору іпотеки (а.с. 46. Т.1) усі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм. Надані ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до відзиву описи вкладення до цінного листа, містять лише відбиток штемпеля відправника у відділенні «Укрпошти». Суд, оцінивши надані ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» докази на підтвердження належного повідомлення [PERSON] , дійшов висновку, що надані документи державному реєстратору для прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не підтверджують вручення вимоги іпотекодержателю особисто або дату поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Також суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів про те, що надіслане і ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» потекодавцю поштове повідомлення (вимога про усунення порушень) перебувало на протязі місяця у відділенні поштового зв`язку, проте позивач відмовився їх одержувати. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» , не спростував доводи позивача про те, що повідомлення іпотекодавця [PERSON] здійснено з порушенням вимог пункту 61 Порядку № 1127 та умов іпотечного договору. З огляду на зазначене суд вважає, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт належного повідомлення іпотекодавця чи умисного його ухилення\~від отримання такої вимоги, оскільки долучені до матеріалів справи копії вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] , містять лише відбиток поштового зв`язку , однак ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не доведено що поштові відправлення знаходилися у поштовому відділенні отримувача протягом 30 днів та надходження такого повідомлення до поштового відділення одержувача, як наслідок, умисного ухилення від отримання такої вимоги.\~ Ураховуючи наведене, беручи до уваги правові висновки викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 квітня 2025 року справа № 753/18799/20, суд приходить до висновку про неналежне виконання іпотекодержателем вимог\~статті 35 Закону України «Про іпотеку»\~щодо направлення іпотекодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є окремою підставою для задоволення заявлених у справі позовних вимог. Щодо чинності арештів під час посвідчення договору купівлі продажу предмету іпотеки Також матеріали витребуваної реєстраційної справи містять Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, №272736958 дата формування 01.09.2021 10:16:21яка підтвердила ту обставину, що предмет іпотеки містив публічне обтяження тип обтяження арешт, реєстраційний номер 9541840, зареєстрованого 20.02.2010 16:04:29 №9541840 реєстратором Закарпатська філія державного підприємства «Інформаційний центр», підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та заборона на його відчуження 3-331/10 ВП №16773212, 14.02.2010 Міський відділ ДВС Ужгородського МУЮ. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», що набрав чинності 04 лютого 2019 року, частину четверту статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено пунктом 7 . Відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 42 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Спірний договір купівлі-продажі предмету іпотеки укладено між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Делвік» яка не має статусу фінансової установи. При цьому при посвідченні спірного договору купівлі-продажу поширюються дії передбачена Законом України «Про нотаріат» зокрема ст. 55 зокрема частина друга, яка передбачає при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, транспортних засобів перевіряється відсутність будь-якої заборони відчуження або арешту майна. Враховуючи наведе посвідчення договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» є нотаріальною, а не реєстраційною дією, змін в Закон України «Про нотаріат» щодо можливості посвідчення угод під арештом не вносилось, а ТОВ «Делвік» не має статусу фінансової установи. Згідно абзацу першого пункту 5 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; виконання вимог,визначених статтею 27-2 цього Закону, - у разі державної реєстрації спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (крім випадків автоматичної реєстрації такого права згідно із законом); 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 18 Закону № 1952-IV до порядку державної реєстрації віднесено перевірку документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав). Пунктом 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV визначено, що підставою для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом. Частиною другою статті 24 Закону № 1952-IV встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлюються принципові засади набуття права власності: відкритість (невичерпність) переліку підстав його виникнення. Це означає, що право власності може набуватися у будь-який спосіб, що не суперечить закону. Зокрема, найбільш поширеною підставою набуття права власності, як і набуття цивільних прав взагалі, є правочини; законність набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду. Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації прав, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.05.2023 № 432) (далі Порядок № 1127). Згідно пункту 6 Порядку № 1127державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Відповідно до абзацу четвертого пункту 8 Порядку № 1127 під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор обов`язково зазначає відомості, передбачені Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (далі Порядок № 1141) та виконує всі дії, пов`язані з перевіркою та внесенням відомостей про ідентифікованого суб`єкта речового права, обтяження, у тому числі верифікацію відомостей про унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, на підставі відомостей, отриманих із електронних інформаційних систем, передбачених зазначеним Порядком. Пункт 4 Порядку № 1141 ведення Державного реєстру прав передбачає, зокрема, формування та/або реєстрацію заяв у сфері державної реєстрації прав, у тому числі заяв власників про заборону вчинення реєстраційних дій, у базі даних заяв; виготовлення та долучення до заяв у сфері державної реєстрації прав чи судових рішень щодо заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій сканованих копій документів у паперовій формі; пошук відомостей у Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині. Пунктом 21 Порядку № 1141 визначено, що пошук відомостей у Державному реєстрі прав про речові права, обтяження речових прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, здійснюється за одним або кількома ідентифікаторами, передбаченими абзацами другим - шостим пункту 20 цього Порядку, а також за такими ідентифікаторами: 1) суб`єкт речового права, обтяжувач: для фізичних осіб: прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності); номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; реєстраційний номер облікової картки платника податків; реквізити документа, що посвідчує особу: серія документа; номер документа; для юридичних осіб: повне найменування юридичної особи; ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ (для юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України); податковий номер, присвоєний контролюючим органом відповідно до законодавства України (для юридичних осіб, створених відповідно до законодавства іноземної держави); для територіальних громад: найменування органу місцевого самоврядування; ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ органу місцевого самоврядування; для держави: повне найменування органу державної влади, що здійснює управління (розпоряджання) об`єктом речових прав; ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ органу державної влади, що здійснює управління (розпоряджання) об`єктом речових прав. 19 липня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕЛВІК» та гр. [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.А. за реєстровим №2001. Протиправність договору купівлі-продажу предмету іпотеки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» при наявності арешту підтверджена судовою практикою зокрема Постановою КЦС ВС 10 травня 2022 року по справі №308/13017/16-ц та Постанова КЦС ВС від 13.06.2018 у справі № 644/2494/16-ц В постанові КЦС ВС від 17 серпня 2022 року № 361/3446/31 (провадження № 61-19445св21) та у постанові № 2-4758/10 (провадження № 61-7877св22) зазначено, що накладення арешту на передане відповідачем в іпотеку банку нерухоме майно, безпосередньо впливає на майновий інтерес іпотекодержателя, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договором іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку. Щодо поширення мораторію на спірні правовідносини. Відповідно до п.1 ст. 1. Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до п. 2. Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1381-ІХ від 13.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» визначено, що Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386; 2020 р., № 38, ст. 279; із змінами, внесеними Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом. При цьому\~Закон №\~1381-ІХ\~від 13.04.2021\~набрав законної\~сили 23.04.2021,\~отже,\~Закон України\~"Про\~мораторій на\~стягнення майна\~громадян України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті"\~ втратив свою чинність з 23.09.2021. Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» посвідчений 01.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим №2067 на підставі якого майно вибуло на користь ТОВ «ДЕЛВІК» Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №340737788 від 27.07.2023 року, загальна площа квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 20,6 кв. м., житлова площа 11,0 кв. м. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору: сума кредиту: 17 500; валюта кредиту: долари США. Житлова квартира предмет іпотеки, використовується як місце постійного проживання позивача та членів його сім`ї, а у його власності не має іншого житла . Відсутність у власності позивача іншого житла підтверджується даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №413859052 від 18.02.2025 року та даними договору купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» від 29.10.2021 року укладеного між ТзОВ Преміум Лігал Колекшн та ТзОВ «Нерухомість Закон та Порядок» посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., копії наявні в матеріалах справи. Таким чином, предмет іпотеки є майном, на яке поширюється стаття 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Квартира в [ADDRESS] , не може бути відчужена іпотекодержателем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) у порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно шляхом її продажу будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу без згоди іпотекодавця на час дії\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Ця позиція підтверджується правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та Постанові ВП ВС №644/3116/18\~від 19.5.2020\~року та Постанові КЦС ВС 25 березня 2020 №125/2510/16-ц Таким чином,\~право власності\~набуте Відповідачем\~з порушенням\~вимог Закону\~України «Про\~мораторій на\~стягнення майна\~громадян України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» який\~втрив чинність\~23\~вересня 2021\~року на\~підставі Закону\~України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», який вступив в силу 23.04.2021 року та яким продовжено дію вказаного мораторію на 5 місяців, а спірний договір купівлі-продажу предмету іпотеки укладено між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Делвік» - 01.09.2021року. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права, що узгоджується із правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2024 року справа № 178/934/19. Окрім того , принцип jura novit curia, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, незалежно від посилань позивача. При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки, ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Щодо обраного позивачем способу захисту Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, на які посилається заявник. Також відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). У даному випадку слід звернути увагу на те, що дійсно з огляду на викладене суд дійшов висновку про порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору кіпівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» між відповідачами ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ДЕЛВІК». Однак в подальшому спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу була придбана іншим відповідачем по справі [PERSON] тобто право власності на предмет іпотеки перейшло іншому власнику з яким позивач не перебував у договірних відносинах. З огляду на зазначене суд вважає, що в даному випадку, з огляду на встановлені обставини справи, визнання недійсними договору кіпівлі-продажу предмету іпотеки, є не ефективним способом захисту. Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. У пункті 61 постанови від 29 вересня 2020 року у справі 757/13243/17 Велика Палата Верховного суду наголошувала, що іпотекодержатель, який не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача не з його волі, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння поза його волею, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Під час розгляду справи встановлено порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону № 898-IV, а тому мотивованим слід вважати й висновок про відсутність у останнього права на відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, а тому вимоги позивача про витребування такого майна з володіння кінцевого набувача відповідачкою [PERSON] є обґрунтованими. Наведене узгоджується із позицією ВС що міститься у постанові 22.01.2025 по справі №523/5804/23 Щодо доводів представника відповідача про втручання у право власності добросовісного набувача суд зазначає наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». ЄСПЛ у справі «Каневська проти України» (§§ 46, 47 рішення від 17 листопада 2020 року, заява № 73944/11) зазначив, що при вирішенні майнового спору між кількома приватними особами національні суди, по суті, повинні були врівноважити конфліктуючі приватні інтереси з приводу спірного майна. При цьому вони спиралися на пункт 1 (3) статті 388 Цивільного кодексу, який національний законодавчий орган, діючи в рамках своєї широкої свободи розсуду відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прийняв рішення ввести у внутрішнє цивільне законодавство положення, що регулюють подібні ситуації в цій справі (тобто ситуацію, в якій як первісний власник майна, так і його сумлінний покупець мають конкуруючі права на нього). Суд не вважає і заявник не стверджував іншого що пункт 1 (3) статті 388 ЦК України, дозволяє власнику майна стягнути його з добросовісного набувача, якщо останній втратив його проти своєї волі, як такий, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Дійсно, у всіх державах-учасниках Конвенції законодавство, що регулює приватноправові відносини між фізичними особами, включає норми, що визначають наслідки цих правовідносин для поваги до власності і, в деяких випадках, примус однієї особи до передачі володіння іншій. Такі правила в принципі не можуть вважатися такими, що суперечать зазначеному положенню, якщо тільки будь-яка особа не буде довільно і несправедливо позбавлена майна на користь іншої особи («Zagrebankabanka d. d. v. Croatia», заява № 39544/05, від 12 грудня 2013 року, § 251). В даному випадку втручання у мирне володіння майном є пропорційним та допустимим, а також не може вважатись надмірним тягарем для відповідача, оскільки він має можливість отримувати компенсацію своїх витрат від ТОВ «ДЕЛВІК», зокрема, у порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до останнього. Суд враховує інтереси позивача, як власника спірного майна, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника [PERSON] , який позбувся володіння нерухомим майном за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. За наведеного суд приходить до висновку про наявність підстав витребування майна - квартиру, загальною площею 20,6 кв.м., житловою площею 11.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (сто шістдесят три) із незаконного володіння у Відповідача-1 - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Окрім того, суд враховує, що [PERSON] мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб. Доводи [PERSON] про те, що витребування майна є порушенням її права як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними, оскільки після витребування майна , вона не буде змушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки закон передбачає чіткий механізм захисту її прав у такому випадку.\~ Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Відповідно\~до\~ст.\~89\~ЦПК\~України,\~ суд\~ оцінює\~докази\~ за\~своїм\~внутрішнім\~ переконанням,\~ що\~ ґрунтується\~на\~всебічному,\~повному,\~ об`єктивному\~та\~безпосередньому\~ дослідженні\~ наявних\~ у\~ справі\~доказів.\~Жоден\~доказ\~ не\~має\~ для\~суду\~наперед\~ встановленого\~ значення.\~ Суд\~ оцінює\~ належність,\~ допустимість,\~ достовірність\~ кожного\~доказу\~ окремо,\~а\~ також\~ достатність\~ і\~ взаємний\~ зв`язок\~ доказів\~ в\~їх\~сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що\~ відповідачами\~ не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до\~ задоволення з підстав та мотивів\~\~ викладених вище. Згідно із\~ст.263 Цивільного процесуального кодексу України,\~судове\~рішення\~повинно ґрунтуватися на засадах\~верховенства\~права,\~бути\~законним\~і обґрунтованим. \~Законним\~є\~ рішення,\~ухвалене\~судом\~ відповідно\~до\~норм матеріального\~права\~із\~дотриманням норм\~ процессуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський\~суд\~з\~прав\~людини \~вказав,\~\~що\~п.\~1\~статті\~\~6\~\~Конвенції\~ зобов`язує\~\~суди\~\~ давати обґрунтування\~\~своїх\~рішень,\~але\~це\~не\~може\~\~ сприйматись\~як\~вимога\~ надавати\~\~ детальну відповідь на кожен\~аргумент.\~Межі\~цього\~обов`язку\~\~ можуть\~бути\~різними\~ в\~\~ залежності \~від\~ характеру\~ рішення. Крім\~ того,\~необхідно\~\~брати\~до\~\~уваги,\~\~між\~\~іншим,\~\~\~\~\~різноманітність\~\~аргу ментів,\~ які сторона може представити \~в \~суд,\~та\~\~відмінності,\~\~які\~\~ існують\~\~у\~\~державах-учасницях, з огляду\~на\~\~положення законодавства,\~\~\~традиції,\~\~\~\~юридичні висновки,\~ викладення та\~ формулювання\~\~ рішень.\~\~\~Таким\~ чином,\~ питання,\~\~чи\~\~виконав\~\~ суд\~\~ свій обов`язок\~\~ \~щодо\~ подання\~\~обґрунтування,\~\~\~\~що\~ випливає\~\~ зі\~статті\~ \~6\~\~\~Конвенції,\~\~ \~може\~бути \~визначено\~\~тільки\~ у\~\~світлі\~конкретних обставин\~\~\~справи\~ (Проніна\~ \~\~проти України, №\~63566/00, \~§\~23,\~\~ ЄСПЛ,\~\~від 18\~липня\~2006\~року).\~ Що стосується клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» про долучення письмових доказів до матеріалів справи, яке надійшло до суду 15.04.2025 року, суд виходить з наступного. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч.3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до\~ч.4\~ст.\~83\~ЦПК України - Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Оскільки відповідач в порушення приписів ЦПК України не долучив докази до відзиву на позовну заяву, та не повідомив суд письмово про наявність обєктивних причин з яких доказ не може бути поданий у встановлений законом строк, а подав їх до суду після спливу тривалого часу,зокрема після постановлення судом ухвали про закінчення зясування обставин справи та перевірки їх доказами ( ст. 241 ч.3 ЦПК України), а відтак докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, відповідно до приписів ч.8 ст. 83 ЦПК України. Вказане клопотання\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«ДІДЖИ ФІНАНС» було подано з порушенням процесуального законодавства на стадії розгляду справи по суті , зокрема після постановлення судом ухвали про закінчення зясування обставин справи та перевірки їх доказами ( ст. 241 ч.3 ЦПК України), а відтак докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, відповідно до приписів ч.8 ст. 83 ЦПК України. Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як\~вбачається\~з\~матеріалів\~справи,\~позивач\~ сплатив\~ судовий\~ збір\~ в розмірі\~4201,61\~ грн.\~(за\~подання\~позовної\~заяви) та судовий збір в розмірі 536, 80 грн. ( за подання заяви про забезпечення позову). Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суму судового збору в розмірі 1400,54 гривень з кожного за подачу позовної заяви та 178,93 грн за подачу заяви про забезпечення позову. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зістаттею 15 ЦПК Україниучасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.\~133\~Цивільного\~процесуального\~кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137\~ЦПК\~України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною 3 статті 137\~ЦПК\~України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до частин 4 та 5 статті 137\~ЦПК\~України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1статті 1\~Закону\~України\~«Про адвокатуру\~та\~адвокатську\~ діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Статтею 29 Закону України\~«Про\~адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України`заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 3 лютого 2021 року у справі №522/24585/17. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Так, відповідно до статті 11\~ЦПК\~України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137\~ЦПК\~України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу,\~ можливе\~виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, \~недотримання вимог\~стосовно\~співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання\~робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Окрім цього, у постанові від 07.09.2023 року у справі за № 202/8301/21 Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду зазначає, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи,\~що свідчать\~про оплату\~гонорару та\~інших витрат,\~пов`язаних\~із наданням\~правової допомоги,\~оформлені у\~встановленому законом\~порядку (квитанція\~до прибуткового\~касового ордера,\~платіжне доручення\~з відміткою\~банку або\~інший банківський\~документ,\~касові чеки,\~тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 у справі 607/4341/20). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеного договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року про надання правової допомоги адвокатське об`єднання «ФОРВАРД-ЛЕКС» надає позивачу [PERSON] правову допомогу в обсязі та на умовах, визначених договором. Подаючи заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача Пітух В.І. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс в зв`язку з розглядом справи становить 25000,00 грн., що складається з витрат на професійну правничу (правову) допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник\~позивача [PERSON] - Пітух В.І. надав копію договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року про надання правової допомоги, укладеного між адвокатським об`єднанням «ФОРВАРД-ЛЕКС» та позивачем [PERSON] ; ордер серії АО №1097658 виданий адвокатським об`єднанням «ФОРВАРД-ЛЕКС», копії квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки №0062910088 від 12.10.2023 року на суму 3500,00 грн. та №0062910070 від 29.09.2023 року на суму 5000,00 грн., копію рахунку від 04.04.2025 року на оплату згідно Акту про надання правової допомоги до Договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року на суму 16\~500,00 грн., копію акту від 04.04.2025 року про надання правової допомоги до Договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року на суму 16\~500,00 грн., копію рахунку від 12.10.2023 року на оплату правової допомоги до Договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року на суму 3500,00 грн., копію акту від 12.10.2023 року на оплату правової допомоги до Договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року на суму 3500,00 грн., копію рахунку від 29.09.2023 року на оплату правової допомоги до Договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року на суму 5000,00 грн., копію акту від 29.09.2023 року на оплату правової допомоги до Договору №04-08/23-ц від 04.08.2023 року на суму 5000,00 грн. 03.11.2023 року представник відповідача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» разом з відзивом подав до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Згідно даного клопотання зазначено, що відповідач вважає, суму таких витрат необґрунтованою та заперечують проти її стягнення. У поданій письмовій заяві від 15.04.2025 року відповідач [PERSON] також заперечила проти заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на правову допомогу. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009\~передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16). Доказом фактично понесених витрат відповідача на правничу допомогу є платіжні інструкції на суму 8500,00 грн. Таким чином матеріалами справи підтверджено, що представником позивача були надані належні та допустимі докази на підтвердження заявленого розміру витрат, пов`язаних з правовою допомогою, співмірності обсягу послуг, наданих адвокатом на суму 8500,00 грн. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони.\~Суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат. У поданому відповідачами клопотаннях зазначено, що відповідачі вважають, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не є співмірними із складністю справи та підлягає зменшенню. В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. При цьому адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. Суд вважає завищеною визначену адвокатом вартість правничої допомоги в даній справі, та вважає розмір витрат на правничу допомогу в сумі 25000,00 грн, що підлягає компенсації другою стороною, неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Виходячи з критеріїв розумності та справедливості, предмету спірних правовідносин суд враховує, що дана справа не є складною, відноситься до категорії спорів, щодо якої існує стала судова практика, отже надання правничої допомоги в такій справі не потребує значного часу як для формування правової позиції сторони позивача, так і для збирання доказів та складання процесуальних документів. Тому заявлений розмір витрат за надання правничої допомоги є необґрунтованим, надмірним , такий розмір не є розумним. З врахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціни позову; реального часу, необхідного для виконання таких послуг, незначного обсягу юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду, суд приходить до висновку, що заявлені витрати представника позивача за надання правничої допомоги в розмірі 25000,00 грн. є явно неспівмірними, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності. Оцінюючи надані стороною позивача докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, необхідним та достатнім на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, враховуючи наявне клопотання відповідачів про зменшення витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача має бути зменшений до 8500,00 грн. Суд також враховує, що доказом фактично понесених витрат відповідача на правничу допомогу є платіжні інструкції на суму 8500,00 грн.

Outcome: approved