Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

У листопаді 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що [INFO] померла її свекруха [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить частки квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до змісту якого, остання заповідала все своє майно, в тому числі частку у вищезгаданій квартирі. Однак про існування заповіту позивачка не знала, про його наявність дізналася лише у вересні 2024 року. Після чого позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що належало померлій [PERSON] , однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після померлої [PERSON] , оскільки [PERSON] було пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини. Позивачка зазначає, що строк для подання заяви про прийняття спадщини пропустила через те, що була необізнаною про наявність заповіту в її користь, проживала із свекрухою окремо, [PERSON] за життя не сказала їй про те, що оформила заповіт на неї. Вважає причини пропуску строку поважними, тому просить суд його поновити. Відповідачі своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалися, письмових заперечень проти позову до суду не подали. Ухвалою суду від 12.12.2024, після усунення позивачкою недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 28.01.2025, витребувано в приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області Доротюк Р.Р. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 лютого 2025 року. Ухвалою суду від 27.02.2025, за клопотанням представника позивачки, у даній цивільній справі постановлено повернутися до стадії підготовчого провадження та призначено підготовче засідання на 26.03.2025. Ухвалою суду від 26.03.2025 замінено первісного відповідача Лановецьку міську раду Кременецького району Тернопільської області на належних відповідачів [PERSON] та [PERSON] , підготовче засідання відкладено на 15 квітня 2025 року. Ухвалою суду від 15.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 травня 2025 року. 01 травня 2025 року судове засідання відкладено на 28 травня 2025 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що померла у 2020 році [PERSON] приходилась їй свекрухою, оскільки позивачка була одружена з її сином [PERSON] , який помер ще у 2005 році. Шестимісячний строк для прийняття пропущений нею в силу необізнаності, оскільки вона не проживала із свекрухою разом, а та за життя не повідомила її про те, що склала заповіт на її користь. Про існування заповіту на її ім`я вона дізналася від своєї невістки [PERSON] лише у вересні 2024 року. Представник позивачки, адвокат Вальчук М.М., у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Вважає, що необізнаність позивачки про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини, встановленого законом. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду заяву, у якій просить справу слухати за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову. Свої заперечення обгрунтовує тим, що позивачка знала (не могла не знати) про складання заповіту його матір`ю, [PERSON] , оскільки остання не вміла писати і читати. Принаймні він ніколи не бачив, щоб мати читала газету чи книжку. Тому, на його думку, вона не могла самостійно, без [PERSON] скласти заповіт. Також йому нічого не було відомо про наявність зазначеного заповіту, складеного [PERSON] на ім`я позивачки, на відміну від заповіту, складеного у 2008 році, яким вона заповіла йому і його сестрі, відповідачці [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідив матеріали справи та оцінив докази, які у них містяться, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини, та дійшов наступних висновків. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03.03.2020, виданим Лановецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що 03.03.2020 складено відповідний актовий запис № 32. (а.с.9). За життя, 19 квітня 2007 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Лановецької держнотконтори Джус С.З., зареєстрований у реєстрі за номером 1-299, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а.с.10, 70). Також [PERSON] 12 квітня 2008 року було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Доротюк Р.Р., зареєстрований у реєстрі за номером 636, за яким заповіла відповідачам [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 55). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №61204564 від 06.08.2020, копія якої надана нотаріусом на вимогу суду у складі матеріалів спадкової справи, обидва зазначені вище заповіти зареєстровані у Спадковому реєстрі і є чинними (а.с. 53). З матеріалів спадкової справи № 40/2020, відкритої після смерті [PERSON] , яка була заведена приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області Доротюк Р.Р., також убачається, що 06.08.2020 після смерті [PERSON] прийняли спадщину за заповітом її дочка [PERSON] та син [PERSON] , щодо майна померлої, а саме: квартири [ADDRESS] , про що останні подали відповідні заяви (а.с.44-70). Як підтверджується довідкою № 5277/031611 від 03.08.2020, виданою виконавчим комітетом Лановецької міської ради Лановецького району Тернопільської області, станом на [INFO] (день смерті [PERSON] ), згідно даних будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована лише [PERSON] (а.с.13). З копії сторінок паспорта громадянина України позивачки, долучених до позовної заяви убачається, що вона прописана (зареєстрована) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). В ході судового розгляду встановлено, що померла [PERSON] була свекрухою позивачки, що підтверджується наданими поясненнями позивачки у судовому засіданні, а також наявними у матеріалах справи копіями: свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та позивачкою серії [NUMBER] від 17.03.1995, свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 07.07.1955 (а.с. 84-85). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 вересня 2024 року приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області Доротюк Р.Р. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після померлої [PERSON] , так як вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини (а.с.11-12). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що вона є невісткою позивачки [PERSON] , тобто дружиною її сина [PERSON] . У вересні 2024 року, коли вона на прохання свого чоловіка, який на той час служив у Збройних Силах України, передавала йому довідку про ідентифікаційний код та диплом, вона серед документів знайшла заповіт, складений [PERSON] на ім`я позивачки. Про знайдений заповіт вона повідомила свого чоловіка [PERSON] , який сказав, що він зовсім забув про той заповіт та попросив її передати цей заповіт його матері [PERSON] , тобто позивачці, що вона і зробила. Таким чином на підставі юридичних фактів смерті [PERSON] та складання нею за життя заповіту на ім`я позивачки виникли спадкові правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Предметом спору у цій справі є встановлення додаткового строку для прийняття спадщини позивачем за заповітом. У відповідності до статей 1216,\~1217\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За загальними положеннями норм ЦК України щодо спадкування спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статей 1220, 1269, 1270 ЦК України). З наведених вище норм слідує, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Суд установив, що спадкодавець [PERSON] за свого життя зробила особисте розпорядження щодо майна, належного їй на праві приватної власності, у вигляді заповіту, однак позивачка, яка є спадкоємцем за заповітом, пропустила установлений законом строк для прийняття спадщини, у зв`язку з чим нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після померлої [PERSON] . Статтею 1272 ЦК України передбачено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року в справі №686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) вказувала, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53 - 58 вищезгаданої постанови). У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (див. п. 154 вищезгаданої постанови). У справі, що розглядається, суд установив, що позивачка не є спадкоємцем за законом, оскільки була невісткою померлої [PERSON] , станом на дату смерті останньої не проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини і не була у неї на утриманні. Складений [PERSON] заповіт є для позивачки єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагало від неї вчинення дій щодо прийняття спадщини. Оцінюючи обставини пропуску строку для прийняття спадщини у цій справі, суд ураховує те, що з моменту як позивачка дізналася про наявність складеного спадкодавцем на її ім`я заповіту (у вересні 2024 року) вона без зволікань, того ж місяця, звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а після відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії через два місяці звернулася до суду з відповідним позовом, що свідчить про добросовісне та сумлінне ставлення позивачки до реалізації своїх спадкових прав. Також суд у цій справі бере до уваги позицію відповідачки [PERSON] , яка фактично визнає позовні вимоги, і визнання нею позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Аргументи відповідача [PERSON] , який заперечуючи проти позову, стверджував про те, що позивачка знала (мала знати) про наявність заповіту від часу його складання, будучи присутньою при його складанні, є лише його припущеннями і не підтверджуються жодними доказами. Твердження про те, що спадкодавець [PERSON] не вміла писати і читати, спростовуються матеріалами справи. Так, у заповіті від 19.04.2007, складеному у присутності нотаріуса на нотаріальному бланку і посвідченому нотаріально, міститься рукописний напис наступного змісту: «(Цей заповіт) прочитаний мною [PERSON] вголос», а також міститься підпис « [PERSON] ». Аналогічний напис міститься на нотаріально посвідченому заповіті від 12.03.2008. Доводи відповідача [PERSON] про те, що йому нічого не було відомо про складання його матір`ю заповіту від 19.04.2007 суд не бере до уваги, оскільки його обізнаність про наявність зазначеного заповіту, сам факт складання якого і його зміст становлять нотаріальну таємницю згідно з положеннями ст. 8 Закону України «Про нотаріат», ніяк не впливає на правильне вирішення цієї справи. При вирішенні цієї справи суд ураховує те, що свобода заповіту є фундаментальним принципом спадкового права. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що перешкоджає реалізації його права на прийняття спадщини та реалізації особистого розпорядження спадкодавця. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що строк на звернення із заявою про прийняття спадщини пропущений позивачкою за поважних причин і позов слід задовольнити, встановивши строк тривалістю два місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили, який на переконання суду буде достатнім для подання відповідної заяви. Оскільки позивачка просить судові витрати понесені при розгляді цієї справи залишити за нею, то з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства понесені судові витрати у цій справі слід залишити за позивачкою. На підставі викладеного вище, статей 1223, 1269, 1270, 1272\~ЦК України та

Outcome: approved