Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача та уточнюючи свої позовні вимоги в судовому засіданні просить стягнути з останнього утримані премії в розмірі 713,00 грн. Свої позовні\~вимоги обґрунтовує\~тим,\~що вона\~працювала на\~станції «Теремки»\~на посаді\~касира дистанції\~збору та\~обліку №2\~в КП\~«Київський метрополітен»\~СП комерційна\~служба з\~19.12.2018\~року до\~22.10.2019\~року.\~З 23\~жовтня 2019\~року переведена\~на посаду\~контролера.\~Наказом №\~1228\~к/к\~від 09.06.2021\~року була\~звільнена по\~ст.\~40\~п.\~3\~ч.\~1 КЗпП України. 29.08.2024 року поновлена на посаді контролера з 10.06.2024 року відповідно до постанови Чернігівського апеляційного суду від 28.08.2024 року. Звільнена 01.11.2024 року у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України. У січні 2019 року при зведенні робочого столу було виявлено нестачу 8 (вісім) грн., яку позивач погасила за власний, рахунок, та написала пояснення. Тому вважає, що позбавлення її 5% премії в сумі 356,50 грн. суперечить Положенню про преміювання працівників комерційної служби за основні результати роботи. За Положенням порушенням фінансової дисципліни вважається допущення випадків обрахунку пасажирів, що призвело до лишків (недостач) на робочих столах (в сейфі), які перевищили вартість однієї поїздки, а у випадку позивача вартість однієї поїздки 8 грн., нестача 8 грн. не перевищує вартості однієї поїздки. У березні 2019 року на думку відповідача, позивач допустила такі порушення: під час реалізації засобів оплати проїзду не мала нагрудної таблички, на якій вказано прізвище, ім`я та посада працівника; під час реалізації засобів оплати проїзду залишила робоче місце, не прибравши засоби оплати проїзду та гроші з робочого столу до шухляди. Таким чином, з позивачки було утримано 5 відсотків премії в сумі 356,50 грн. за березень 2019 року. Крім того, використання відеоспостереження за працівниками є незаконним і його застосування іде в розріз з Кодексом законів про працю. Жодна глава КЗпП не передбачає відеонагляд. Відеоспостереження за працівниками на робочому місці можливе лише за письмовою згодою особи на його проведення, це є пріоритетним варіантом, адже чинний Кодекс законів про працю України зобов`язує роботодавця проінформувати працівника під розписку про умови праці (ч. 1 ст. 29 КЗпП), до яких цілком можна віднести відеозйомку працівника на робочому місті. А також такі умови праці повинні відображатись у Правилах внутрішнього трудового розпорядку. В іншому випадку воно є незаконним. Позивачка повністю погоджується з тим, що відеоспостереження у метрополітені необхідне для забезпечення безпеки руху. Працюючи касиром, вона була проінформована, що кошти повинна рахувати на камеру. Проте, якби в інформаційному листі було зазначено, що відеоспостереження ведеться також з метою фіксації порушень трудових обов`язків працівниками метрополітену, це можна б було розцінювати як згоду позивача на ведення відеоспостереження за собою з відповідною метою. Адміністрація метрополітену застосовує відеоспостереження за працівниками протизаконно та без дотримання встановлених нормативних вимог. 03.03.2025\~року від\~представника Комунального\~підприємства «Київський\~метрополітен» Корнієнко\~О.А.\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву.\~В обґрунтування\~своїх заперечень\~зазначає,\~що позовні вимоги\~є безпідставними\~та необґрунтованими\~такими,\~що не\~базуються на\~нормах чинного\~законодавства України\~та не\~підтверджені належними\~доказами,\~і відповідно\~не підлягають\~задоволенню. Жодним належним та допустимим доказом позивачем не підтверджено свої позовні вимоги. Позивачем не надано доказів на підтвердження правомірності своїх вимог та порушення підприємством його прав та інтересів. В разі необхідності підприємством будуть надані додаткові пояснення, документи, докази, тощо, щодо обставин даної справи. Також, при розгляді справи, просить застосувати строк позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України та відмовити у задоволенні позовних вимог. 03.03.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що усі докази є внутрішніми документами відповідача (КП «Київський метрополітен» і тому Позивач практично не має можливості надати докази. Це є безперечним фактом. Відповідач зазначає, що в разі необхідності підприємством будуть надані додаткові пояснення, документи, докази, тощо, щодо обставин справи. Проте не зрозуміло, у разі якої необхідності і що відповідач має на увазі. 16 лютого 2025 року позивач надіслала заяву щодо надання документів для захисту за двома електронними адресами. Але відповідач проігнорував, тому що чітко усвідомлює, що накази, технічна документація (доводи про необхідність стеження за працівниками на робочому місці), правила внутрішнього трудового розпорядку та колективний договір є безперечними доказами протиправних дій відповідача. Положення про преміювання працівників СП комерційної служби за основні результатами роботи, затверджене наказом комерційної служби за період 2018-2019 років доводить, що порушено права позивача, коли була знята премія 5 відсотків у сумі 356,50 грн. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позовні вимоги. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Суд вислухавши позивачку, представника відповідача, перевіривши письмові докази долучені сторонами до матеріалів справи приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно з Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Варто зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення). У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп та від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001). Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз. 6 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017). Отже, з огляду на наведені вище правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд вважає, що дія ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX може поширюватися лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою чинності. Такий підхід щодо вирішення питання строку звернення до суду з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX, викладено Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23. Таким чином, враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення утриманих премій за січень та березень 2019 року, а частина друга статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-IX) почала діяти лише з 19 липня 2022 року, а відтак, не розповсюджує свою дію на спірні правовідносини. Зважаючи на це, право позивача на звернення до суду з цим позовом, відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, не обмежене будь-яким строком. З огляду на викладене, позивачем не пропущений строк звернення до суду, оскільки його право на звернення до суду з цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком. Таким чином, доводи представника відповідача про те, що позивачка пропустила строк звернення з даними позовними вимогами не заслуговують на увагу, оскільки їх доводи не ґрунтуються на вказаних вище нормах закону. Щодо вимог позивачки стягнення з відповідача на її користь незаконно утриманих премій на загальну суму 713,00 грн. слід зазначити таке. Судом встановлено, що з 19.12.2018 року до 22.10.2019 року [PERSON] працювала на станції «Теремки» на посаді касира дистанції збору та обліку №2 в КП «Київський метрополітен» СП комерційна служба. З 23 жовтня 2019 року переведена на посаду контролера. Наказом № 1228 к/к від 09.06.2021 року була звільнена по ст. 40 п. 3 ч. 1 КЗпП України. 29.08.2024 року поновлена на посаді контролера з 10.06.2024 року відповідно до постанови Чернігівського апеляційного суду від 28.08.2024 року. Звільнена 01.11.2024 року у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (т.1, а.с.5-7). Згідно із ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч. 2 цієї статті. Відповідно до змісту ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Отже, при вирішенні спорів про виплату премій необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. На підприємствах можуть затверджуватися положення про преміювання. Наказами комерційної служби КП «Київський метрополітен» №178-к від 31.07.2017 року та № 53-к від 01.03.2019 року в КП «Київський метрополітен» затверджені Положення про преміювання працівників комерційної служби за основні результати роботи. В даних Положеннях визначено, що премія виплачується щомісячно у разі відсутності випадків порушень безпеки руху з вини працівників служб (аварій) за виконання показників преміювання. Згідно п. 2.7 2.10 Положення, премія не виплачується працівникам, які звільнились за угодою сторін чи за власним бажанням, при звільненні за ст. 41 та п. 3, 4, 7, 8, 11 ст. 40 КЗпП України, які здійснили прогул; які допустили навмисну передачу перепустки на основі безконтактної картки для користування сторонній особі, до яких було застосоване дисциплінарне стягнення (догана), з інших причин у разі допущення порушень в роботі працівниками служби при розгляді цих порушень на комісії з розгляду матеріалів на преміювання. Впродовж строку дії дисциплінарного стягнення заохочення працівників не проводяться. Позбавлення премії або зменшення її розміру проводиться за той період, у якому недолік стався, за той, у якому його виявлено або в якому проводився розгляд комплексних чи технічних ревізій, перевірок контролюючими органами. Під час визначення розміру премії враховується персональна міра відповідальності за допущені порушення. (т. 1, а.с. 134, 138). Матеріали на преміювання подаються економісту з праці, закріпленому за структурним підрозділом за підписом керівника (для станцій за підписом інспектора з експлуатаційних, виробничо-технічних та організаційних питань та начальника дистанції) та погодженням профспілкового представника щомісячного до 15 числа на керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та до 23 числа на робітників (п.5.2 Положення). Розмір премії визначається з урахуванням випадків порушень з боку працівників, а зменшення її розміру проводиться за той період, у якому недолік стався, за той, у якому його виявлено або в якому проводився розгляд комплексних чи технічних ревізій, перевірок контролюючими органами. Тобто, зменшення розміру премії проводиться за певний період (календарний місяць), при цьому Положенням про преміювання не обмежується строк на винесення наказів про позбавлення премії чи її зменшення лише періодом, в якому виявлено чи допущено порушення, а визначається як альтернативна можливість зменшити премію працівникові в період проведення розгляду перевірок. Судом встановлено, що у січні 2019 року на КП «Київський метрополітен`при зведенні робочого столу було виявлено нестачу 8 грн., на що позивачка надала пояснення, в якому визнала факт вчинення порушення і зобов`язалась в подальшому їх не вчиняти. У зв`язку з чим, згідно резолюції відділу кадрів було запропоновано не виплачувати їй 5% премії за січень 2019 року, згідно п. 1 Положення про преміювання (Акт ревізії № 21/1 від 29.01.2019 року) (а.с. 8). Крім того, у березні 2019 року позивач допустила порушення, а саме: під час реалізації засобів оплати проїзду не мала нагрудної таблички, на якій вказано прізвище, ім`я та посада працівника; під час реалізації засобів оплати проїзду залишила робоче місце, не прибравши засоби оплати проїзду та гроші з робочого столу до шухляди, на що також надала пояснення, в якому визнала факт вчинення порушень і зобов`язалась в подальшому їх не вчиняти. У зв`язку з чим, згідно резолюції відділу кадрів було запропоновано не виплачувати їй 5% премії за березень 2019 року, згідно п. 1 Положення про преміювання (Акт № 15 від 21.03.2019 року -29.03.2019 року) (а.с. 8а). В судовому засіданні позивачка не заперечувала, що були винесені накази про стягнення 5% премії, проте вона оскаржувала ці накази лише в усній формі. Позивач в даному провадженні не оскаржувала наказів про зменшення чи позбавлення премії та не надала суду доказів, що вона оскаржувала їх. Діюче законодавство не надає право суду втручатись в діяльність підприємства та фактично перебирати на себе повноваження керівника підприємства, який має право приймати рішення про виплату премії. А тому, оскільки накази про зменшення чи позбавлення премії не оскаржувались, до компетенції суду не належить вирішення питання щодо визначення розміру премії та її виплати, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог. Крім того, судом в силу ст. 100 ЦПК України відкидається посилання [PERSON] про те, що інформація, отримана з влаштованих на КП «Київський метрополітен» приладів відеоспостереження, є протизаконною. Оскільки, позивачка знала про застосування відповідачем у виробничій діяльності відеофіксації її робочого місця. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed