Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила: - визнати протиправною бездіяльність Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» щодо неподання клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу кв. [ADDRESS] в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади; - зобов`язати Акціонерне Товариство «Українська залізниця» в особі Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» подати клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу кв. [ADDRESS] в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади; - стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Позов обґрунтований бездіяльністю АТ «Укрзалізниця» щодо ініціювання процедури передачі квартири [ADDRESS] з державної в комунальну власність, що є необхідною умовою для подальшої приватизації цієї квартири [PERSON] , коли її права на отримання квартири підтверджено рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 248 від 25 жовтня 2012 року та листом Міністерства інфраструктури України №6417/10/10-13 від 11 червня 2013 року, згідно яких її включено до Реєстру осіб, що мають право на приватизацію. Зазначила, що позивач неодноразово зверталася із відповідними заявами та адвокатськими запитами, однак АТ «Укрзалізниця» не вчиняє реальних дій для подальшої передачі квартири у комунальну власність, а надані товариством відповіді є формальними та не підтверджують вжиття конкретних заходів для реалізації права позивачки на приватизацію. Внаслідок бездіяльності відповідача [PERSON] позбавлена можливості реалізувати своє законне право на приватизацію житла, в зв`язку з чим остання звернулася до суду з вказаним позовом. Представник відповідача подала до суду відзив, в якому зазначила, що Статутом товариства прямо встановлена заборона вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження майна, що є державною власністю та закріплене за товариством на праві господарського відання, коли аналогічна норма міститься в Законі України «Про залізничний транспорт». Оскільки таке майно, як кв. [ADDRESS] в ч. 1 ст. 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» не зазначено, до статутного капіталу товариства не внесено, та не є майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, дія Порядку розпорядження майном акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1054 від 22 листопада 2017 року №1054 на вказане майно не поширюється. Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності товариства, жодного нормативно-правового акта, який зобов`язує товариство вчинити дії щодо подання клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу спірної квартири в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади, в позові не зазначила. Протиправна поведінка (дія або бездіяльність) означає порушення особою вимог закону або інших нормативно-правових актів, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином. Ані Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», ані Закон України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» не містить імперативних приписів, які б покладали на товариство обов`язок вчинити дії щодо подання клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу спірної квартири в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади. Натомість закони України «Про залізничний транспорт», «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та Статут містять норми, які прямо забороняють вчиняти юридично значимі дії направлені на відчуження майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання. Враховуючи викладене, вимоги позову про визнання протиправною бездіяльності Товариства щодо неподання клопотання про надання згоди на передачу кв. [ADDRESS] в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади та зобов`язання товариства подати клопотання про надання згоди на передачу спірної квартири в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також зазначила, що розмір гонорару 18 000 грн за надання правничої допомоги в даній справі є завищеним та, у разі задоволення позову, підлягає зменшенню. З урахуванням викладеного просила в задоволенні позову відмовити. Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що відзив представника АТ «Укрзалізниця», поданий на позовну заяву [PERSON] повністю протирічить позиції АТ «Укрзалізниця», викладеній в низці листів (№ЦКМ-14/388 від 05 серпня 2024 року, №ЦКМ-14/25 від 17 січня 2025 року та №ЦКМ-14/119 від 28 лютого 2025 року), направлених у відповідь позивачці, що свідчить про суперечливу поведінку відповідача і не відповідає спірним правовідносинам, які склалися між сторонами. Зазначила, що такі дії відповідача прямо суперечить принципу добросовісності та чесної ділової практики, як визначено у п. 91 постанови ВП ВС від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц. Просила звернути увагу на те, що вимоги ст. 10 Закону України «Про особливості утворення АТ залізничного транспорту загального користування» та ст. 5 Закону України «Про залізничний транспорт» стосуються виключно інфраструктурного та технологічного майна, яке забезпечує процес перевезень (станції, колії, тягові підстанції тощо), коли житлова квартира [ADDRESS] до цього майна не належить, а отже, обмеження щодо розпорядження майном АТ Укрзалізниця на спірну квартиру не розповсюджуються. Крім того зазначила, що хоч відповідач у своїх листах від №ЦКМ-14/388 від 05 серпня 2024 року, №ЦКМ-14/25 від 17 січня 2025 року та №ЦКМ-14/119 від 28 лютого 2025 року і стверджує, що дана квартира перебуває в господарському віданні, набуття у власність Укрзалізницею цієї квартири підтверджується актом приймання-передачі квартири до Договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2012 року за реєстровим номером 1505 та витягом про державну реєстрацію прав № 35110375 від 09 серпня 2012 року. Доказів протилежного відповідачем не надано. Ствердила, що саме Філія «Центр сервісного забезпечення» АТ «Укрзалізниця» згідно листа №ЦКМ-14/25 від 17 січня 2025 року є балансоутримувачем нерухомого майна, отже саме за його ініціативи можуть прийматися рішення щодо ініціювання передачі об`єкта житлового фонду у комунальну власність за згодою відповідної міської ради з метою подальшої приватизації квартири позивачки. Представник позивача в суді позов підтримала та наполягала на його задоволенні з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача в суді просила в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що згідно витягу з реєстру Вишгородської міської ради №2024/014190956 від 25 листопада 2024 року, [PERSON] з 21 грудня 2012 року зареєстрована і постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Із витягу про державну реєстрацію прав №35110375 від 09 серпня 2012 року вбачається, що Державна адміністрація залізничного транспорту України на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2012 року, зареєстрованого за №1505, є власником кв. [ADDRESS] , яка є об`єктом державної власності. Зазначене також підтверджується актом приймання-передачі квартири до Договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2012 року, технічним паспортом Комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», виготовленого у 2011 році та витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 травня 2025 року. 25 жовтня 2012 року рішенням Вишгородської міської ради №248 від 25 жовтня 2012 року, затверджено спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету апарату Укрзалізниці про надання житлової площі та ордера [PERSON] заступнику начальника управління - начальнику відділу Головного управління капітальних вкладень Укрзалізниці на однокімнатну кв. [ADDRESS] . Відповідно до витягу з протоколу №13 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету апарату Укрзалізниці від 21 серпня 2012 року, адміністрація та профспілковий комітет апарату Укрзалізниці вирішили надати житло [PERSON] , зокрема однокімнатну кв. [ADDRESS] , житловою площею -28,4 кв.м на 9 поверсі, на родину з 3-х осіб: [PERSON] , 1955 року народження, яка працює в апараті з 1999 року, її син - [PERSON] , 1986 року народження, її мати - [PERSON] , 1931 року народження. Згідно листа Державної адміністрації залізничного транспорту України Міністерства інфраструктури України №ЦЗ-1-0-6/790 від 17 квітня 2013 року, з метою реалізації працівниками апарату Укрзалізниці права передбаченого ст. 47 Конституції України, враховуючи викладене та лист Мінінфраструктури № 9846/16/10-12 від 17 вересня 2012 року, Укрзалізниця просить Міністерство інфраструктури, як орган управління, погодити приватизацію (відчуження) квартир, які є державним житловим фондом, на користь працівників апарату в порядку, передбаченому чинним законодавством про приватизацію державного житлового фонду. В даному реєстрі [PERSON] зазначена за №31. Відповідно до реєстру заяв, який є Додатком до листа Укрзалізниці №ЦЗ-1-0-6/790 від 17 квітня 2013 року, [PERSON] подала заяву для отримання дозволу на приватизації спірної квартири, отриманої на підставі ордеру. Із листа Міністерства інфраструктури України №0417/10/10-13 від 11 червня 2013 року вбачається, що Міністерство інфраструктури опрацювало лист Укрзалізниці №ЦЗ-1-0-6/790 від 17 квітня 2013 року та на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків); жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16 грудня 2009 року, п.п. 1 п. 1 постанови КМУ «Про заходи щодо удосконалення управління об`єктами державної власності» №313 від 02 квітня 2008 року, не заперечує щодо приватизації житла, відповідно до вимог законодавства. З того часу кв. [ADDRESS] позивачкою не приватизована, а її правовий статус, як об`єкта державної власності, що становить відомчий житловий фонт, та наймачем якої є [PERSON] , не змінився. Відповідно до листа АТ «Українська залізниця» №ЦКМ-14/388 від 05 серпня 2024 року, квартира [ADDRESS] обліковується на балансі філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Укрзалізниця» та закріплена за товариством на праві господарського відання. Враховуючи те, що в АТ «Укрзалізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду в АТ «Укрзалізниця» відсутня можливість та правові підстави для здійснення операцій із приватизації житла та надання погодження на такі дії. Додатково зазначено, що здійснення приватизації вищевказаної квартири можливе за умови передачі її до комунальної власності. Процедура розпорядження майном в АТ «Укрзалізниця» здійснюється відповідно до вимог Порядку №1054 (зі змінами). Передача об?єктів житлового фонду та інших об?єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється за рішенням вищого органу управління, а саме загальних зборів, функції якого виконує Кабінет Міністрів України. Після погодження питання передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування, товариство здійснить всі заходи згідно з встановленим порядком. Згідно листа Вишгородської міської ради №02-14/104 від 14 січня 2025 року, до Вишгородської міської ради клопотання від АТ «Укрзалізниця» щодо отримання згоди на передачу з державної у комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади №40 по пр. Шевченка 2-Д в м. Вишгород Київської області не надходило. Із листа Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» №ЦКМ-14/25 від 17 січня 2025 року вбачається, що з метою реалізації права мешканців квартири на приватизацію житла, розташованої за адресою: [ADDRESS] , балансоутримувачу майна направлено лист від 16 січня 2025 року№ЦКМ-13/143 з дорученням направити клопотання до Вишгородської міської ради для отримання згоди на передачу вищезазначеної квартири до комунальної власності Вишгородської міської територіальної громади. У разі отримання такого рішення від органу місцевого самоврядування та погодження правлінням АТ «Укрзалізниця» питання передачі вищезазначеної квартири у комунальну власність, товариство здійснить відповідні заходи згідно з встановленим порядком. Окрім того, звернули увагу на те, що листом №6417/10/10-13 від 11 червня 2013 року, Міністерство інфраструктури України погодило приватизацію квартир працівникам апарату Укрзалізниці згідно поданого листа №ЦЗ-1-С-6/790 від 17 квітня 2013 року реєстру заяв працівників та пенсіонерів апарату Укрзалізниці для отримання дозволу на приватизацію квартир, що отримані по ордерах згідно з чинним законодавством по м. Києву та області. В даному Реєстрі [PERSON] зазначена за номером 31. Зазначили, що наданим погодженням [PERSON] не скористалася. Відповідно до листа заступника директора Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» №ЦКМ-13/143 від 16 січня 2025 року направленого Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Укрзалізниця» (додаток до листа Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» №ЦКМ-14/25 від 17 січня 2025 року), квартира [ADDRESS] обліковується на балансі філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Укрзалізниця» та закріплена за товариством на праві господарського відання. У вказаному листі заступник директора Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця», з метою реалізації права мешканців квартири на приватизацію житла, розташованої за адресою: [ADDRESS] , також просила ініціювати роботу з органами місцевого самоврядування та направити клопотання до Вишгородської міської ради для отримання згоди на передачу вищезазначеної квартири до комунальної власності Вишгородської міської територіальної громади. Встановлено, що вказане листування відповідачем фактично залишено без уваги, попри його зміст право позивачки на приватизацію житла не визнано, передбачені законом дії необхідні для цього у виді передачі майна у комунальну власність відповідно до виниклих спірних правовідносин, протиправно не здійснено. Так, згідно п.п. 1, 2, 21, 22, 33, 34, 35 статуту АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ №735 від 02 вересня 2015 року (в редакції постанови КМУ №1338 від 19 грудня 2023 року), акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - товариство) є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (Офіційний вісник України, 2014 року, № 53, ст. 1402). Товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця» (далі - підприємства залізничного транспорту). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Товариству на праві приватної власності належать акції господарських товариств, майно, що внесені до його статутного капіталу, та інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством, крім майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання. За товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане йому відповідно до законодавства. Товариство здійснює користування та розпорядження таким майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, визначених законом, іншими нормативно-правовими актами та цим Статутом. Здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи фізичним особам, крім випадків, передбачених законом. Розпорядження майном товариства, зокрема шляхом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється в порядку, встановленому законодавством, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим Статутом. Кошти, отримані від операцій із майном, спрямовуються виключно на провадження статутної діяльності товариства. Товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю та закріплене за товариством на праві господарського відання чи іншому речовому праві, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна. Товариство несе ризик випадкового знищення або пошкодження майна, що є його власністю, а також майна, закріпленого за ним на праві господарського відання. Списання майна, що закріплене за товариством на праві господарського відання, здійснюється товариством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із ст. 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», магістральні залізничні лінії загального користування та розміщені на них технологічні споруди, передавальні пристрої, що безпосередньо використовуються для забезпечення процесу перевезень, а саме: залізничні станції та колії загального користування, тягові підстанції, контактна мережа та інші пристрої технологічного електропостачання, системи сигналізації, централізації, блокування та управління рухом поїздів, об`єкти і майно, призначені безпосередньо для виконання аварійно-відновлювальних робіт, є державною власністю та закріплюються за Товариством на праві господарського відання. Товариство не може відчужувати, передавати в користування, оренду, лізинг, концесію, управління, заставу, безоплатне користування, вносити до статутного (складеного) капіталу суб`єктів господарювання майно, зазначене в частині першій цієї статті, та вчиняти щодо нього інші правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна. Таке майно не підлягає приватизації, продажу під час провадження у справі про банкрутство, на нього не може бути звернене стягнення за рішенням суду, накладено арешт. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи громадянам, крім передбачених законом випадків. Порядок списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію майна, зазначеного в частині першій цієї статті, розпорядження іншим майном, внесеним до статутного капіталу Товариства, та майном, набутим Товариством, визначається Кабінетом Міністрів України. Кошти, отримані Товариством від операцій з майном, спрямовуються виключно на провадження статутної діяльності Товариства. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку (гуртожитку). Наймачі, які проживали у квартирах (будинках), житлових приміщеннях у гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках. Одноквартирні будинки, а також квартири в будинках, житлові приміщення у гуртожитках, включених до планів ремонту, можуть бути приватизовані до його проведення за згодою наймачів з наданням їм відповідної компенсації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.ч. 1, 3, 4, 5, 7, 9, 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Службові особи та громадяни при порушенні вимог цього Закону несуть дисциплінарну, цивільно-правову чи кримінальну відповідальність згідно з чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», цей Закон регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. Дія цього Закону поширюється на об`єкти права державної та комунальної власності, у тому числі передані в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду. Передача у державну або комунальну власність об`єктів права інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законом або рішеннями відповідних місцевих рад. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», об`єктами передачі згідно з цим Законом серед іншого є об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад. Пропозиції щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об`єктів житлового фонду (крім гуртожитків) та інших об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств, - також з трудовими колективами цих підприємств. Пропозиція вважається погодженою з трудовим колективом підприємства за наявності рішення загальних зборів трудового колективу, прийнятого більшістю голосів від загальної кількості працівників підприємства. Пропозиції щодо передачі у комунальну власність побудованих за рахунок державних капітальних вкладень об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), не потребують погодження з такими товариствами та їх трудовими колективами. Згідно п.п. 1, 3, 4, 5, 15, 17, 18, 23 Порядку передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року (далі - Порядок №396), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404, положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення) визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Не підлягають приватизації об`єкти, визначені Законами України "Про приватизацію державного житлового фонду", "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" та іншими законами. Передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно виходячи з розрахунку санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю). Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства) (далі - орган з оформлення документів). Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. Громадянин подає до органів приватизації такі документи: - заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; - копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; - копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); - копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); - довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; - технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; - копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; - документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; - копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); - заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Згідно п.п. 1-5 Порядку передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою КМУ №891 від 06 листопада 1995 року, це Положення визначає порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повномугосподарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій (далі - відомчий житловий фонд), у разі банкрутства, зміни форми власності або ліквідації цих підприємств, установ та організацій. Передача в комунальну власність відомчого житлового фонду в інших випадках здійснюється в такому ж порядку з дотриманням вимог Законів України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», «Про місцеве самоврядування в Україні» та інших законодавчих актів. Передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду у тому числі гуртожитки. Відомчий житловий фонд передається у комунальну власність безоплатно. Разом з відомчим житловим фондом передаються відповідним комунальним підприємствам зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-, водопостачання і водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, вбудовані і прибудовані приміщення, обладнання тощо). Якщо житловий будинок перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні кількох державних підприємств, установ та організацій, з яких хоча б одна зазнала банкрутства, змінила форму власності або ліквідована, всі частини житлового будинку можуть бути передані в комунальну власність одночасно у разі згоди інших підприємств, установ та організацій. У разі відсутності такої згоди у комунальну власність передається лише та частина будинку, що перебувала у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємства, установи та організації, яка зазнала банкрутства, змінила форму власності або ліквідована. Передача будинків відомчого житлового фонду в комунальну власність провадиться комісією з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність, яка утворюється Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями або виконкомами відповідної Ради. В пункті 91 постанови ВП ВС від 25 травня 2021 у справі № 461/9578/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. В постанові Верхового Суду від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22 також зроблено висновок про те, що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання. Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими. Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов?язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, з огляду на таке. Судом встановлено, що позивачка ще у 2012 році виявила бажання приватизувати квартиру [ADDRESS] , яка перебувала у відомчому житловому фонді Державної адміністрації залізничного транспорту України, правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця». Так, із Статуту АТ «Укрзалізниця» вбачається, що товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи фізичним особам, але крім випадків, передбачених законом. Водночас, статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено перелік об`єктів, що підлягають приватизації та об`єктів, які не підлягають приватизації, або підлягають приватизації з обмеженнями. Із наведених положень закону вбачається, що квартира [ADDRESS] відповідає критеріям, встановленим для об`єктів приватизації, а отже може бути об`єктом приватизації у розумінні вимог зазначеного Закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (приватизацію), прийняття рішень про це і видачу відповідних свідоцтв про право власності на квартиру громадянам згідно вказаним вимог Закону покладається на спеціально створені органи приватизації, які не мають права відмовити мешканцям квартир у приватизації займаного ними житла. Відтак, у справі встановлено, що орган приватизації Державної адміністрації залізничного транспорту України, не маючи права відмовити [PERSON] у приватизації спірної квартири, отримав погодження від Міністерства інфраструктури України щодо приватизації житла позивачкою відповідно до вимог законодавства, проте у строк передбачений ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідне рішення не прийняв. В 2015 році відбувся процес реорганізації Державної адміністрації залізничного транспорту України та утворено АТ «Укрзалізниця», в якому органи приватизації, які мають право прийняти рішення про приватизації квартири на користь позивачки, не створено, що унеможливлює реалізацію окремих положень ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в цій справі. Отже, за відсутності органу приватизації на підприємстві вимогами ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» врегульовано процедуру передачі квартир відомчого житлового фонду в комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням приватизації. Порядком № 396 від 16 грудня 2009 року врегульовано механізм реалізації громадянами права на безоплатну приватизацію житла державного або комунального житлового фонду, яке вони займають на законних підставах, а Порядком №891 від 06 листопада 1995 року встановлено процедуру передачі житлового фонду з державної у комунальну власність, зокрема того, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ, організацій. Зазначеними нормативно-правовими актами передбачено обов`язок підприємств забезпечити передачу житла разом із технічною документацією, правовстановлюючими документами та іншими необхідними матеріалами. Отже, на відповідача покладено обов`язок вчинити дії, передбачені законодавством, зокрема, ст. 4-1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до вимог якої ініціатива щодо передачі житлового фонду у комунальну власність належить саме органу, на балансі якого перебувають ці об`єкти. Суд також враховує, що внаслідок утворення нового підприємства - АТ «Укрзалізниця» як правонаступника усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України (п. 2 Статуту), зобов`язання перед працівниками щодо реалізації їхнього права на приватизацію житла не припинилося, оскільки відсутність у структурі підприємства органу приватизації не є підставою для ігнорування обов`язку, встановленого законом. Отже, чинне законодавство не лише дозволяє, а й прямо передбачає правову підставу для передачі таких квартир, які підлягають приватизації за відсутності на підприємстві органів приватизації. Водночас, докази того, що уповноважені органи приватизації відповідача свого часу прийняли рішення про передачу спірної квартири до комунальної власності або видали свідоцтво про право власності на житло згідно Порядку №396 у матеріалах справи відсутні і суду не надано. При цьому, право особи на приватизацію квартири відомчого житлового фонду, яке виникло у зв`язку з набуттям статусу наймача відповідного житла, породжує в особи право легітимного очікування на те, що уповноважені органи вчинять необхідні дії для реалізації цього права відповідно до закону. З огляду на це, у позивачки, яка ще у 2012 році виявила намір приватизувати квартиру, виникло законне право легітимного очікування, а у відповідача - обов`язок вчинити дії, спрямовані на забезпечення реалізації цього права, зокрема ініціювати передачу житла у комунальну власність для подальшої приватизації відповідно до вимог ст. 4-1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Аналізуючи зазначені норми та виниклі правовідносини в системному зв`язку, суд вважає, що обмеження щодо розпорядження майном (п.п. 34, 35 статуту АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ №735 від 02 вересня 2015 року (в редакції постанови КМУ №1338 від 19 грудня 2023 року) та ст. 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування») з огляду на особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, насамперед і безумовно стосується майна загального користування призначеного для забезпечення процесу перевезення, і в силу ст.ст. 47, 58 Конституції України, норм прямої дії, не може стосуватися житла, яке ще до реорганізації товариства вже набуло статусу квартири, яка підлягала приватизації за позивачкою (в квітні 2013 року, не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина згідно ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») і подальша зміна законодавства не може мати зворотної сили до цих правовідносин, не позбавляє позивачку, як слабкої сторони правовідносин, виниклого в неї права легітимного очікування, щоб у протилежному випадку означало несумісність із верховенством права, порушення принципу правової визначеності, порушення норм законодавства у сфері приватизації, що буде вважатися непропорційним втручанням в права особи, яке не є необхідним в демократичному суспільстві. Враховуючи це, доводи сторони відповідача про те, що позивачка не скористалась передбаченими законом можливостями для приватизації, є необґрунтованими, які суд відкидає, як неспроможні, як і доводи про те, що АТ «Укрзалізниця» не має права безоплатно передавати для приватизації житло - однокімнатну квартиру житловою площею -28,4 кв.м, коли [PERSON] , 1956 року народження, тривалий час постійно проживає в ньому. Водночас, сторона відповідача в суді стверджує, що підстави для передачі квартири у комунальну власність згідно Статуту відсутні, проте в попередніх листах (№ЦКМ-14/388 від 05 серпня 2024 року, №ЦКМ-14/25 від 17 січня 2025 року та №ЦКМ-14/119 від 28 лютого 2025 року товариство визнавало можливість такої передачі після погодження органом місцевого самоврядування. Зазначене прямо суперечить принципу добросовісності та чесній діловій практиці (п. 91 постанови ВП ВС від 25.05.2021 року у справі № 461/9578/15-ц), а доводи представника про це є слушними та заслуговують на увагу. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не здійснивши передбачених законом дій з передачі квартири до комунальної власності після визначення в листуванні з позивачкою свого обов`язку щодо цього, що є необхідною умовою реалізації права позивачки на приватизацію, а відтак, таку бездіяльність АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» щодо неподання клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу кв. [ADDRESS] в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади слід визнати протиправною. Щодо невизнання представником відповідача бездіяльності протиправною, то суд враховує принципи правової визначеності, легітимного очікування та заборони суперечливої поведінки, коли упродовж тривалого часу відповідач підтверджував можливість та необхідність передачі зазначеної квартири, тим самим формуючи в позивачки законні очікування щодо вчинення передбачених законом дій. Зміна позиції без належного правового обґрунтування суперечить принципам добросовісності та порушує баланс прав та інтересів сторін, в яких позивачка є слабкою стороною виниклих правовідносин, яка відповідно до законодавства має право тільки ініціювати питання реалізації відповідачем своїх правомочностей. Щодо заперечень представника відповідача про відсутність протиправної бездіяльності, то суд зазначає, що у позивачки виникло законне право на приватизацію житла, яке не припинялося і не було реалізоване з причин, що не залежали від неї. З моменту виявлення наміру на приватизацію у 2012 році у позивачки виникло легітимне очікування на реалізацію цього права відповідно до Закону. Водночас, відповідач, у порушення вимог законодавства, не вжив належних заходів для передачі квартири до комунальної власності, що є необхідною передумовою для її приватизації, коли неприйняття рішення у розумний строк, зокрема протягом одного місяця (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»), свідчить про виниклу протиправну бездіяльність. Відтак, твердження представника відповідача про те, що позивачка не скористалася своїм правом у передбачений законом спосіб, є необґрунтованими, оскільки відсутність передумов, створення яких залежить виключно від дій відповідача, позбавляє позивачку можливості реалізувати це право самостійно. Отже, судом встановлено порушені права позивачки, які підлягають захисту шляхом зобов`язання АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» подати клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу кв. [ADDRESS] в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади згідно ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з метою подальшого здійснення приватизації цієї квартири, коли обраний нею спосіб захисту є адекватним змісту її порушеного права. Таким чином позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу суд керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивачки в суді представляло АО «Магніт» в особі адвоката Філатова Т.М., що діяла на підставі договору про надання правової допомоги від №2011/2024-01 від 20 листопада 2024 року, додатку №1 до вказаного Договору, ордеру серії АА№1529023 від 14 січня 2025 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4921 виданого 27 березня 2012 року. Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 Договору, правову допомогу, що надається адвокатською компанією, клієнт оплачує в гривнях. Вартість юридичної допомоги за даним Договором визначена в розмірі 18 000 грн. Вартість правової допомоги, визначеної у п. 1.2. клієнт сплачує на протязі трьох банківських днів з дня укладення Договору про надання правової допомоги №2011/2024-01 від 20.11.2024 року на підставі виставленого рахунку. Згідно рахунку АО «Магніт» №20112024 від 20 листопада 2024 року, передплата за надання правової допомоги за Договором №2011/2024-01 від 20 листопада 2024 року становить 18 000 грн. Згідно платіжної інструкції АТ КБ «ПриватБанк» №@2PL781586 від 20 листопада 2024 року, [PERSON] на виконання умов Договору сплатила АО «Магніт» грошові кошти в розмірі 18 000 грн. Відтак загальна сума витрат на професійну правничу допомогу понесених [PERSON] у зв`язку із розглядом вказаної справи складає 18 000 грн. Разом з тим, за змістом ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з урахуванням критеріїв співмірності складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості вчинених ним дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що вищевказані витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 18 000 грн. є належним чином обґрунтованими і підлягають стягненню з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь [PERSON] . Підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, судом не встановлено, який є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом та обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, позивачкою представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які згідно ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved