Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції у місті Києві в особі Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві та відповідно до позовних вимог просив суд скасувати арешт на нерухоме майно , що розташоване за адресою : [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження : 9795937, зареєстрованого 05.05.2010 р. за №9795937, реєстратором : Одинадцята київська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова б/н , 20.04.2010 р., Оболонське РУ ГУ МВАС України в м.Києві, слідчий СВ Гаврилюк І.Д., об`єкт обтяження 1/3 частини квартири, адреса: [ADDRESS] ; власник : [PERSON] , заявник Оболонське районне управління МУВС України в м.Києві. Вимоги позивача обгрунтовані тим, що в жовтні під час внесення відомостей до Державного реєстру речових прав укладання правочину позивачу стало відомо, що 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , яка йому належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, знаходиться під обтяженням на підставі постанови б/н від 20.04.2010 року Оболонського РУ ГУ МВС України, слідчий [PERSON] кримінальна справа № 05-19068, реєстратор: Одинадцята київська державна нотаріальна контора. 23 жовтня 2024 року від Оболонського УП ГУНП надійшов лист, де повідомлялось, що кримінальна справа № 05-19068, яка порушена 28.03.2010 року за ч. 2 ст. 176 КК України, 29.04.2010 року направлена до суду з обвинувальним актом відносно гр. [PERSON] , [INFO] . 01 листопада 2024 року від Оболонського районного суду м. Києва надійшла копія постанови про накладення арешту на майно та копія постанови Оболонського районного суду м. Києва. В постанові про накладення арешту зазначено, накласти арешт на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] без зазначення анкетних даних. Згідно постанови Оболонського районного суду м. Києва від 15.06.2010 року, справа № 1-509/2010 року розглядалася кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] [INFO] . Згідно паспортних даних гр. [PERSON] [INFO] . Тобто, слідчий СВ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві Гаврилюк І.Д. помилково в постанові не зазначив анкетні дані [PERSON] та наклав арешт на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] [INFO] . Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи [PERSON] [INFO] станом на 25.10.2024 року є особою, стосовно якої: відомості про притягнення до кримінальної відповідальності - відсутні, відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості - відсутні, відомості про розшук - відсутні. Відповідно до інформаційної довідки № 403766265 від 14.11.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] , тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 9795937, зареєстровано 05.05.2010 року за № 9795937, реєстратором: Одинадцята київська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова, б/н, 20.04.2010, Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві, Слідчий СВ Гаврилюк І.Д., об`єкт обтяження: 1/3 частини квартири, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] , заявник: Оболонське районне управління МВС України в м. Києві, постанова та супроводжуючий лист, вх. № 1390/2-32 від 05.05.2010 року. З врахуванням викладеного позивач просить скасувати арешт , який був накладений вказаною вище постановою Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві на частку його квартири [ADDRESS] Обґрунтовує свою позицію посиланням на вимоги ст. 316 ЦК України, та на судову практику. 24.12.2024 р. по даній справі було відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження. Представник відповідача скористався своїм правом та подав до суду відзив на позовну заяву , в якій заперечував щодо задоволення позову вказуючи на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх інтересів. В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволені позову в повномі обсязі з обставин викладених в позовній заяві, окремо наголошуючи на тому, що позивач не є учасником кримінального провадження, в рамках якого було накладено слідчим арешт на його майно, також спірна квартира [ADDRESS] не була визнана речовим доказом та ін. в рамках вказаного кримінального провадження. Та звернення до суду в порідку ЦПК є єдиним способом здійснити захист своїх прав позивачем. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, підтримуючи позицію, що викладена в у відзиві на позовну заяву. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як слідує з матеріалів справи, що [PERSON] належить на праві власності 1/3 частка в спірній квартирі [ADDRESS] . 20 квітня 2010 р. слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві в рамках кримінальної справи №05-19068 виніс постанову про арешт на 1/3 частини квартири [ADDRESS] та на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належать [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки № 403766265 від 14.11.2024 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається , що за адресою: [ADDRESS] , тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 9795937, зареєстровано 05.05.2010 року за № 9795937, реєстратором: Одинадцята київська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова, б/н, 20.04.2010, Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві, Слідчий СВ Гаврилюк І.Д., об`єкт обтяження: 1/3 частини квартири, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] , заявник: Оболонське районне управління МВС України в м. Києві, постанова та супроводжуючий лист, вх. № 1390/2-32 від 05.05.2010 року. Як слідує з матеріалів справи, що 15 червня 2010 р. Оболонський районний суд м.Києва ухвалив постанову відповідно до якої [PERSON] [INFO] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст. 176 КК України. Як убачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] [INFO] , та його анкетні дані не співпадають з анкетними даними особи, стосовно якої розглядалося кримінальна справа в Оболонському районному суді м.Києва та була ухвалена постанова 15.06.2010 р. Крім того , як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та іншого нерухомого майна не має. 24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19 (ЄДРСРУ № 81691819) зазначила наступне: Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30) Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial