Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

03.04.2025 року до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебувають у шлюбі з 24.11.2010 року, шлюб зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, про що складено відповідний актовий запис № 448. Сімейне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони мають різні погляди на життя. В сім`ї постійно виникають сварки та суперечки, вони втратили почуття любові, між ними зникло взаєморозуміння та повага один до одного. Кожен з них живе своїм життям та інтересами. Проживають окремо, спільне господарство не ведуть, сімейні та подружні стосунки припинені, тобто сім`я фактично припинила своє існування. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . Між ними вирішено питання про місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю. Відновлювати подружні стосунки вона не має наміру. Просить суд постановити рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, проживання дітей залишити з нею. Після розірвання шлюбу залишити прізвище " [PERSON] ". Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07.04.2025 року відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі за місцем реєстрації. Ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 09.04.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у встановлений строк правом подачі відзиву на позов не скористався, будь яких заяв, клопотань, що стосуються розгляду справи до суду не подав. Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5,8 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 24 листопада 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстровано міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 24 листопада 2010 року зроблено відповідний актовий запис за №448 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . За час перебування в шлюбі сторони мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , про що 24 січня 2017 року Коростенським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області складено відповідний актовий запис №40 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] ; сина - [PERSON] , [INFO] , про що 03 квітня 2010 року в Книзі реєстрації народжень міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, зроблено відповідний актовий запис за №199 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Спільне життя подружжя не склалося. Сторони втратили почуття любові, зникло взаєморозуміння та повага один до одного, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин та подружніх стосунків не підтримують, що є підставами для розірвання шлюбу між ними. Примирення не бажають. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного Кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 1 статті 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, а тому позов слід задовольнити, а шлюб розірвати. Згідно зі частиною 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями статті 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи далі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. З огляду на те, що позивач просить залишити їй прізвище " [PERSON] ", то у рішенні суду має бути зазначено про вибір позивачем прізвища після розірвання шлюбу. Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя буде суперечити інтересам сторін. Вирішуючи клопотання позивача щодо залишення проживання дітей після розірвання шлюбу з нею, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Положенням частини 2 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи, що на момент звернення до суду неповнолітній син - [PERSON] досяг чотирнадцяти років, суд не може визначати його місце проживання, за позовом когось із батьків, оскільки право вибору місця проживання надано законом самій дитині, в даному випадку неповнолітньому сину - [PERSON] . Щодо визначення місця проживання малолітньої доньки - [PERSON] , суд зазначає наступне. У розрізі заявлених вимог в межах розгляду даної цивільної справи судом не вирішується питання про визначення місця проживання спільної дитини, судом вирішується лише питання про залишення проживання дитини з тим із батьків після розірвання шлюбу, з ким наразі вона проживає. В позовній заяві позивач зазначила, що з відповідачем вирішено питання про місце проживання доньки з нею. Відповідач вказаний довід не спростовує, матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання доньки, а відтак суд дійшов висновку про залишення проживання доньки разом із матір`ю. Враховуючи принцип диспозитивності питання про розподіл судових витрат між сторонами не вирішувалось.

Outcome: approved