Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

У січні 2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості, відповідно до якої, позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 29 155,91 доларів США та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.07.2017 року позивач надав відповідачу позику, а саме грошові кошти у розмірі 20 000,00доларів США з кінцевим терміном повернення вказаних коштів до 01.12.2019 року, що підтверджується розпискою з підписом відповідача від 19.02.2018 року. Разом з тим, у позовній заяві вказується, що відповідач грошові кошти у зазначений термін не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Станом на день звернення до суду з позовом відповідач своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим позивач вважає, що на його користь, окрім основної суми боргу за договором позики, має бути стягнуто проценти від суми позики за період з 12.07.2017 по 01.12.2019 та три проценти річних від простроченої суми за період з 02.12.2019 по 23.02.2022. Таким чином, у позовній заяві зазначено, що станом на 10.01.2025 загальна сума заборгованості відповідача складає 29 155.91 доларів США, яка складається із: - 20 000,00 доларів США - суми позики, - 7817 доларів США - проценти від суми позики, 1 338,09 доларів США - 3 % річних. У зв`язку з зазначеним, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27.01.2025 прийнято до розгляду вказану цивільну справу, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засіданні. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.04.2025 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. 19.05.2025 до суду надійшли додаткові пояснення у справі представника позивача адвоката Титаренко Ю.Д. Представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачем відзиву на позов надано не було, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачем щодо заочного розгляду справи заперечень до суду не надано, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 12.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у борг у розмірі 20 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 грудня 2019 року, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] 12.07.2017 року (а.с. 11). Оригінал вказаної розписки від 12.07.2017 в порядку ст. 95 ЦПК України був оглянутий судом в судовому засіданні 21.04.2025. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США, що підтверджується договором позики, оформленим розпискою від 12.07.2017, згідно з яким позивач передав відповідачу визначену договором суму, а саме 20 000 дол. США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу у вказаний у розписці термін, а саме до 01 грудня 2019 року, доказів, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання у повному обсязі за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. Верховний Суд України у справі №309/3458/14-ц (постанова від 13 грудня 2017 року) підкреслив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Суд має право ухвали рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконання зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач в повному обсязі не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, враховуючи, що грошові кошти в борг надавались в іноземній валюті, суд, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суму боргу за розпискою від 12.07.2017 в розмірі 20 000 доларів США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (третє речення першого абзацу частини першої статті 1048 ЦК України). Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, щоправовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №149/1499/18 викладено висновок, що щ огляду на вказане позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Таким чином, згідно наданого позивачем розрахунку, який перевірено судом, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення проценти від суми позики за період з 12.07.2017 по 01.12.2019 у загальному розмірі 7 817,82 дол. США. Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні три відсотки річних (згідно ст. 625 ЦК України) у сумі 1 338,09 дол. США за період з 02.12.2019 по 23.02.2022. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно проведеного позивачем розрахунку боргу, вбачається, що позивачем нарахована в порядку ст. 625 ЦК України за період 02.12.2018 по 23.02.2022 3 % річних у розмірі 1338,09 дол. США. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню також не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.03.2023р. у справі № 300/438/18. Враховуючи наведене, а також те, що згідно умов договорів позики (розписок) сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому з розмірі, тобто долари США, нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. При цьому, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, який перевірено судом сума трьох відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України за період 02.12.2019 по 23.02.2022 становить - 1 338,09 грн., з розрахунку основної суми заборгованості 20 000 доларів США. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сума трьох відсотків річних. Враховуючи викладене, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суму боргу за договором позики від 12.07.2017 в розмірі: 20000,00 доларів США - суми боргу; 7817,82 доларів США - відсотків від суми позики, 1338,09 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судовий збір пропорційно до задоволених вимоги у розмірі 12 327,85 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved