Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, про зміну договору найму житлового приміщення. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона та її сини - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в неприватизованій трьохкімнатній квартирі [ADDRESS] . [PERSON] вказувала, що вона є вдовою попереднього власника особового рахунку - [PERSON] , з яким вони разом отримували вказану квартиру. У зазначеній квартирі позивач проживає сама, оскільки обидва сини не мешкають і не з`являються за даною адресою більше двох років. Однак, з невідомих обставин власником особового рахунку після смерті її чоловіка став їхній син [PERSON] , який взагалі фізично не знаходиться на території України. Коштів від синів для оплати житлово-комунальних витрат за вказаною адресою позивач не отримує, вони не проживають у вказаній квартирі, не ведуть із нею спільного господарства і не сплачують комунальні платежі. Отримати добровільну згоду від синів на зміну договору найму позивач не має змоги, так як з синами наразі відсутній зв`язок. Оскільки позивач зверталася до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з метою вирішенням питання щодо зміни договору найму житлового приміщення та власника особового рахунку, однак отримувала відмову, вона змушена була звернутися до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просила суд внести зміни до договору найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS] та перевести особовий рахунок [NUMBER] на її ім`я, а також зобов`язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію внести відповідні зміни в облікових документах на дане помешкання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/11647/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. 10.06.2024 на адресу суду в порядку усунення недоліків позовної заяви [PERSON] було подано суду виправлену редакцію позовної заяви, у якій остання остаточно визначила склад учасників справи та зазначила у якості відповідачів Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію та [PERSON] , а також вказала третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району». Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачам у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. У липні 2024 року на адресу суду від відповідача - Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником Арполенко Н.М. , у якому остання просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, адміністрація вказувала на те, що вона не порушувала жодних прав та законних інтересів позивача, оскільки остання при зверненні із заявами про зміну договору найму житлового приміщення у передбаченому вимогами законодавства порядку не надала згоди інших членів сім`ї. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень щодо суті спору, а також заява про проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи, або ж повідомлення про адресу іншого місця проживання, від відповідача [PERSON] на адресу суду не надходили. Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району» своїм правом на подання до суду пояснень не скористалось. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач [PERSON] у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 31.01.1983 на підставі рішення виконкому Радянського районної ради народних депутатів від 27.12.1982 за №421/17 [PERSON] на сім`ю, яка складається з п`яти чоловік - [PERSON] , дружини [PERSON] , матері [PERSON] , доньок [PERSON] та [PERSON] , було видано ордер №12476 серії Б на зайняття житлового приміщення - трьохкімнатної квартири житловою площею 41,37 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). [INFO] [PERSON] помер у віці 82 років, що підтверджується наданою суду копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23.10.2023 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.14). З матеріалів справи убачається, що відповідно до даних Реєстру територіальної громади м.Києва у квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими троє осіб - позивач [PERSON] та двоє її спільних із померлим [PERSON] повнолітніх синів - [PERSON] та [PERSON] . Актами №4 та №5 від 10.01.2024 мешканці квартир №70 , №72 у будинку [ADDRESS] - [PERSON] та [PERSON] , підписи яких також засвідчені начальником ЖЕД-111, підтвердили, що починаючи з 2022 року [PERSON] та відповідач [PERSON] не мешкають у спірній квартирі (а.с.9, 11). Відповідно до наданої суду копії листа КП «Центр комунального сервісу» від 12.01.2024 за №02/150 підприємство на запит Житлово-експлуатаційної дільниці - 111 від 11.01.2024 №431/111-4 щодо надання інформації по особовому рахунку та завіреної копії ордеру на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] повідомило, що згідно даних програмно-апаратного комплексу за вказаною неприватизованою квартирою наявна інформація, зокрема, щодо квартиронаймача - [PERSON] . З наданої суду копії листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.02.2024 за вих.№100-100/ОП/І-177-348 убачається, що на звернення [PERSON] щодо зміни власника особового рахунку за адресою - [ADDRESS] , адміністрація повідомила позивача про те, що у відповідності до наведеного переліку положень законодавства повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відтак, у разі внесення змін до договору найму, [PERSON] було роз`яснено право звернутися до Комунального концерну «Центр комунального сервісу» для подальшого вирішення питання переведення особового рахунку по спірній квартирі (а.с.6). Про необхідність попереднього внесення змін до договору житлового приміщення за вказаною адресою у встановленому законом порядку задля подальшого внесення змін власника особового рахунку адміністрацією також надавалися позивачеві письмові відповіді від 28.03.2024 за вих.№100-І-3521-611 та від 30.04.2024 за вих.№100-100/ОП/І-177/1-876 (а.с.3, 4-5). Так, відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до статті 824 ЦК України, на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі №6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. При цьому на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей не потрібно письмової згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, й інші обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду із позовом у цій справі, [PERSON] посилалась на те, що їй невідомо з яких саме підстав власником особового рахунку за її адресою став син та відповідач у справі [PERSON] , та які саме законні підстави слугували для такої зміни позивачеві також у жодних установах надано не було. У зв`язку із вирішенням питання щодо видачі розпорядження для зміни договору найму і особового рахунку вона неодноразово зверталась до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, однак отримала відповідь з відмовою про відсутність у неї права вимагати зміни власника, оскільки потрібна добровільна згода наймача та інших членів сім`ї, які проживають з ним. Тому, оскільки всі досудові вирішення питання щодо внесення змін до договору найму спірної квартири та переведення особового рахунку на її ім`я не дали жодних результатів, вона змушена вимагати внесення таких змін саме в судовому порядку, що у свою чергу не порушить будь-яких житлових прав і інтересів зареєстрованих у квартирі осіб. У справі, яка розглядається, установлено, що позивач проживає у спірній квартирі, ордер на яку видавався її чоловікові [PERSON] , як відповідальному квартиронаймачу, та членам його родини, до складу якої входила позивач. Відповідач [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у даній квартирі з народження та проживали там певний час, як члени родини наймача. Після смерті чоловіка та основного наймача позивач зверталась до відповідача - Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, з метою зміни власника особового рахунку, однак, отримувала письмові відповіді про необхідність попереднього внесення змін до договору найму житлового приміщення, що у свою чергу повинно відбуватися за згодою всіх членів сім`ї наймача. Як було зазначено вище, положеннями статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Так, за змістом статті 106 ЖК України у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою організацією) і наймачем (статті 61 ЖК України). З прохальної частини позовної заяви [PERSON] , а також її змісту в цілому, убачається, що вона посилалась на положення статті 104 ЖК України та просила суд внести зміни до договору найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , перевести особовий рахунок № [NUMBER] на її ім`я, а також зобов`язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію внести відповідні зміни в облікових документах на дане помешкання. Втім, у який саме спосіб мають бути внесені зміни до договору найму спірного житлового приміщення [PERSON] у своїй позовній заяві не конкретизує, а також не заявляла вимог про визнання її наймачем спірного житлового приміщення після смерті його основного наймача, як це передбачено статтею 106 ЖК України, в той час як право визначати предмет і підставу позову надано виключно позивачам, а не суду (статті 4, 12, 13, 43, 175 ЦПК України). Єдина норма матеріального права, на яку посилалась позивач у позовній заяві, а саме стаття 104 ЖК України визначає саме право члена сім`ї наймача вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення. Окрім того, за наданими позивачем суду доказами, вказаний особовий рахунок № [NUMBER] закріплений Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» у програмно-апаратному комплексі для проведення розрахунків за житлово-комунальні послуги за квартиронаймачем житлового приміщення за вказаною вище адресою. Вирішуючи спір у даній справі, суд також звертає увагу на те, що у даному випадку особовий рахунок - це унікальний набір цифр, за допомогою якого у відповідному програмно-апаратному комплексі надавача житлово-комунальних послуг ідентифікується споживач для проведення розрахунків за житлово-комунальні послуги. Тобто, переведення такого особового рахунку на ім`я іншої особи не породжуватиме у неї будь-які права щодо нерухомого майна, яке обслуговується, а навпаки, присвоєння або переведення такого особового рахунку на ім`я іншої особи залежить від зміни власника такого майна або його основного користувача (наймача). Таким чином, заявлені позивачем вимоги у цій частині позову не можуть уважатися ефективними, оскільки їх задоволення не призведе до захисту її житлових прав, які у першу чергу полягають саме у вирішенні питання щодо зміни договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї померлого основного наймача. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: визнання права, визнання правочину не дійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частин першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченому законом або договором), якщо це не заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону. Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення у порушених правах. Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити у задоволенні позову, крім випадку, коли з урахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушення права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика палата Верховного суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 20 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] про внесення змін до договору та переведення особового рахунку № [NUMBER] на її ім`я, а також зобов`язання Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки позивачем не конкретизовано спосіб у який вона має намір внести відповідні зміни до договору найму житлового приміщення та обрано невірний спосіб захисту своїх прав. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі за наведених вище підстав. Водночас, суд у своєму рішення звертає увагу на те, що ініціюючи спір задля зміни договору найму спірного житлового приміщення, позивач не залучила до кола відповідачів іншого зареєстрованого у квартирі члена сім`ї померлого основного наймача [PERSON] , - [PERSON] , згода якого на зміну договору найму також вимагається у контексті приписів статті 106 ЖК України. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі статті 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed