Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] 13.12.2024 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~за участі третьої особи\~ Одеська\~товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якій просить суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна №9455 від 01.09.1995 року укладений на Одеській товарній біржі щодо квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що визнання дійсним спірного договору є необхідним, оскільки з підстав його не нотаріального посвідчення, що не потребувалось на час його укладення, наразі тягне недійсність даного правочину, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості належним чином розпоряджатись своєю власністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху. 24.12.2024 року від представника позивача на виконання вказаної ухвали суду, через засоби поштового зв`язку, надійшла до суду заява про усунення недоліків. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.01.2025 року вказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. З отриманої\~судом відповіді з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 22.01.2025 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , 01.03.2012 року знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю. 19.03.2025 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення доказів шляхом витребування доказів, за наслідком розгляду якої ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.03.2025 року витребувано з Одеського державного нотаріального архіву інформацію про заведення спадкової справи до майна померлої [PERSON] , [INFO] , яка 01.03.2012 року знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю, та наявність спадкових договорів чи заповітів від імені померлої особи. Якщо відповідна інформація наявна, то повідомити інформацію про місце відкриття та зберігання спадкової справи, інформацію про місце укладення заповіту чи спадкового договору, з зазначенням його реквізитів, інформацією про осіб на ім`я яких його складено, а також інформацію про коло спадкоємців до майна померлої особи, якими прийнято спадщину до майна останньої. За наявності надати належним чином завірені копії відповідних документів. 24.04.2025 року від Одеського державного нотаріального архіву на електронну скриньку суду надійшла відповідь на ухвалу суду від 19.03.2025 року. Того ж дня, від представника позивача надійшла заява про закриття провадження по справі в частині вимог до [PERSON] , з підстав її смерті та відсутності спадкоємців. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 24.04.2025 року провадження по цивільній справі №947/40447/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в частині вимог [PERSON] до померлої [PERSON] , [INFO] , - закрито. Розгляд цивільної справи №947/40447/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, вирішено продовжити в порядку передбаченому цивільним судочинством. Також, у підготовчому судовому засіданні, призначеному на 24.04.2025 року судом було закрито стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 28.05.2025 року о 12 годині 00 хвилин. У судове засідання призначене на 28.05.2025 року позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, однак представник позивача 28.05.2025 року надала до суду заяву про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за її відсутності. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання призначене на 28.05.2025 року також не з`явились, про дату, час та місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. Інші учасники справи про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Статтею 128\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~повідомляє учасників\~справи про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання чи\~вчинення відповідної\~процесуальної дії,\~якщо їх\~явка є\~не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. На виконання положень ч.6 ст. 187 ЦПК України судом 27.01.2025 року було отримано відповідь з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, у відповідності до якої: -[PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; -[PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак з 30.12.2024 року значиться знятим з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судових засідань шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштові повідомлення, були повернуті до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Таким чином, [PERSON] про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак,\~у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив. Щодо сповіщення відповідача [PERSON] Оскільки, судом було встановлено, що [PERSON] відповідно до відповіді з Департаменту надання\~адміністративних послуг\~Одеської міської\~радизнятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України,\~з опублікуванням якого, відповідач у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином. Однак [PERSON] суд про причини неявки суд не повідомив. Одночасно, судом здійснювалось повідомлення\~останнього про\~дату,\~час і\~місце проведення\~судового засідання\~шляхом скерування\~судових повісток,\~разом з\~копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви разом з додатками до неї за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, а саме за адресою: [ADDRESS] , однак уся поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачці, була повернута до суду без вручення. Таким чином, відповідач про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак,\~у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 28.05.2025 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 вересня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , [PERSON] , укладено договір №9455 купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами вказаного договору, продавці продали, а покупець купила квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.5 договору, квартиру продано за 838228000,00 карбованців, які отримано продавцем до підписання договору та належать новому власнику [PERSON] . У вказаному договорі зазначено, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Договір був укладений і зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», за реєстраційним №9455 від 01 вересня 1995 року, на підставі якого 12.09.1995 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповідним відбитком штемпелю та записом на зворотній сторінці договору за №583 у реєстровій книзі 114 на сторінці 63. 20.09.1996 року, [PERSON] , [INFO] , зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , під час реєстрації якого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Також судом встановлено, що [PERSON] починаючи з 20.09.1995 року зареєстрована у вищевказаній квартирі після її придбання, а саме за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується отриманою судом довідкою з Відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області. 23.09.2024 року позивачкою отримано постанову приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Верезуб Катерини Олександрівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме з посвідченні договору купівлі-продажу квартири під номером [ADDRESS] . Постанова вмотивована тим, що зазначений договір не може бути прийнятий нотаріусом в якості правовстановлюючого документу, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору, в частині його нотаріального посвідчення, а також, що продавець [PERSON] , на момент укладання договору не був членом біржі. Дані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом. Суд зазначає, що на момент укладання вказаного договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на нерухоме майно, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що усі зобов`язання за договором №9455 купівлі-продажу нерухомого майна від 01.09.1995 року, його сторонами виконані у повному обсязі: покупцеві була передана у квартира [ADDRESS] , а продавцеві передані грошові кошти за продану квартиру. Таким чином, позивачем усі вимоги, що ставилися до біржових угод на момент її укладення, були виконані. Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом \~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, які є належними, допустимими, достатніми та достовірними, судом встановлено, що сторони спірного договору обумовили всі їх істотні умови та повністю виконали взяті на себе зобов`язання, тому враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачкою у позові не заявлено вимог про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved