Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

В травні 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову вказує, що 25 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них народився: [PERSON] , [INFO] . [PERSON] з самого народження проживає разом з позивачем та бабусею (матір`ю позивача) у приватизованій квартирі у [ADDRESS] . Відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні та утриманні сина не приймає, додаткових витрат на дитину не несе, цікавості до спілкування з сином не виявляє. Відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та не бажає піклуватись про свого сина, брати участь у його вихованні, протягом останніх років не вчинила жодних дій аби налагодити відносини із сином, матеріального його не забезпечує. Вказує, що відповідач оформила нотаріальну заяву в якій вона відмовляється від належних батьківських прав відносно її сина та не заперечує проти самостійного проживання [PERSON] разом з позивачем. Враховуючи викладене, діючи в якнайкращих інтересах дитини, позивач вважає за необхідне звернутися до суду для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки остання тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання своєї дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 15.05.2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 13.06.2024 року на виконання Ухвали суду надійшла заява про усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 28.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.08.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Ухвалою суду від 19.02.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 20.03.2025 року у судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка є дитині бабусею та проживає разом із нею. Свідок пояснила, що позивач і відповідач жили разом з 2013 року, в 2014 році переїхали в їх квартиру, в кінці 2014 році переїхали в Сполучені Штати Америки, там народився [PERSON] , а свідку на рік залишили дитину відповідача від першого шлюбу. В 2016 році сторони повернулись в Україну. В 2018 році померла мати відповідача, і саме після 2018 року відповідач почала поводити себе дивно, не хотіла щоб дитина гуляла на вулиці, з кимось спілкувалась, також за словами свідка відповідач віддала дитину від першого шлюбу своєму колишньому чоловіку. Свідок зазначила, що допомагає своєму сину з вихованням та піклуванням за дитиною, до дитини відповідач не приходить та їй не відомо де відповідач. Зазначила, що дитина навчається в 207 школі, ходить на шахи. Зазначила, що відповідач не телефонує дитині, здоров`ям та життям дитини не цікавиться. 20.05.2025 року у судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача. Свідок пояснила, що дитина [PERSON] проживає разом з батьком та бабусею. Вказала, що відповідача бачила давно, вона не займалась дитиною, була на своїй хвилі. Дитина дуже спокійна на свій вік. Дитина у судовому засіданні опитана не була, оскільки представником позивача надано висновок про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 08.11.2023 року № 1РЦ-85982/2023/471912, згідно якого дитина має підвищений рівень страхів та тривожності, потребує емоційної підтримки, розвитку навичок саморегуляції, безпечного середовища та тривалої психокорекційної роботи для зменшення тривожності та формування навичок конструктивної поведінки, тому в судовому засіданні опитана бути не може. Представник позивача у судовому засіданні позов просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку шляхом направлення повістки за останнім відомим місцем реєстрації так. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації попередньо направляв клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 1 ст. 289 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України підстави та умови для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі та заслухавши показання свідків, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується, копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 21.03.2015 року повторно Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 6). Відповідно до паспорту США, виданого Державним департаментом Сполучених Штатів Америки, номер паспорта № [NUMBER] , у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17.10.2024 року у справі № 760/10007/24 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Згідно з Характеристикою спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 207 Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації Міністерства освіти і науки України Управління освіти [PERSON] , [INFO] забезпечений всім необхідним для навчання, завжди має з собою ланч бокс та пляшку з водою, щоб перекусити на перерві. Фізичний і розумовий розвиток дитини відповідає віковим нормам. Батько приділяє багато уваги вихованню та розвитку сина, підтримує зв`язок з вчителями, цікавиться успішністю дитини. Також, у вихованні [PERSON] бере участь бабуся [PERSON] . Мати [PERSON] з класним керівником на зв`язок не виходить, жодного разу не приводила дитину до школи і не забирала її, на батьківських зборах не являлась (а.с. 23). Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 27). Згідно нотаріальної заяви, яка зареєстрована за № 33 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., [PERSON] відмовляється від належних їй батьківських прав щодо [PERSON] , не заперечує проти проживання дитини разом з батьком (а.с. 30). Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Між Україною та США немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 2709-IVцей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом. Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону № 2709-IV. Зокрема, відповідно до пункту 2 частини першої статті 76 Закону № 2709-IV встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. П. 2 Ч. 1 Ст. 77 Закону Про міжнародне приватне право передбачає виключну підсудність у справах, які стосуються правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні; При відкритті провадження суд дійшов висновку, що, оскільки відповідачка з 2016 року та на момент подання позивачем позову проживає на території України (має зареєстроване місце проживання), а позивач, звертаючись до суду України, визнав його юрисдикцію для вирішення даного спору, відкриття провадження у справі за місцем проживання відповідача та розгляд справи по суті відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» та ст.ст. 27, 28 ЦПК України. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Надаючи оцінку аргументам, наведеним в позовній заяві, суд виходить із наступного. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч.2 та ч.4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. [PERSON] , звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , посилався на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята та шоста статті 19 СК України). Суд оцінює його у сукупності з іншими доказами, які містяться у матеріалах справи. Відтак, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Так, в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування, в якому повідомлено про прийняття комісією рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 81-83). В тексті висновку зазначено що відомості про всі обставини, зазначені у висновку, отримані в основному від позивача [PERSON] , що свідчить про фактичну необ`єктивність та певну упередженість при наданні відповідного висновку. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо застосування до відповідачки [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. Щодо заяви відповідачки в якій вона проти задоволення позову не заперечує, то суд акцентує увагу на тому, що процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб. Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22, який погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав. Зокрема, Верховний Суд урахував, що подана електронним шляхом до суду першої інстанції заява від імені відповідачки, у якій вона не заперечує проти позову, не скріплена електронним підписом; долучена до позовної заяви нотаріально засвідчена заява матері про згоду на тимчасовий виїзд позивача з дитиною за кордон не може свідчити про те, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Водночас Верховний Суд не прийняв надіслану позивачем нотаріально засвідчену заяву матері дитини про визнання позову з підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачкою позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. У постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Отож, визнання матір`ю позову про позбавлення її батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Посилання позивача в позовній заяві на ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина не підтверджуються належними та допустимими доказами. Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання матері до надання дитині належного утримання. Суд звертає увагу на те, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами - 17.10.2024 року - дитина залишилася проживати із позивачем, але позивач не звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини. Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року, справа № 358/689/22). Верховний Суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин,які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. З урахуванням вивчених матеріалів справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача. При цьому, навіть небажання дитини спілкуватися та/або проживати з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько - позивач [PERSON] , не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Отже, застосування судом позбавлення батьківських прав як крайньої міри можливе виключно тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, адже позбавлення батьківських прав само по собі негативно впливає на свідомість дитини. З огляду на це при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Крім того, суд також вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Позбавлення [PERSON] батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Матеріали справи не містять доказів неспроможності та відсутності волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідачка може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Крім того, суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Про це свідчить, зокрема і наданий представником позивача копія Епікризу з стаціонарної карти хворого №14593 від 05.12.2023 року з КНП Клінічної лікарні Психіатрія. Згідно останнього, [PERSON] проходила амбулаторне лікування у психіатра, поступила в КНП у супроводі чоловіка [PERSON] 13.11.2023 року та була виписана 04.12.2023 року з діагнозом шизофренія, параноїдальна форма. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків внаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Згідно вимог стст.76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що письмові докази, наявні в матеріалах справи не містять відомостей про винну поведінку відповідача та під час розгляду справи не встановлено свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу впливу на матір, як позбавлення її батьківських прав. Наявні в матеріалах справи докази вказують на недостатню участь матері у житті дитини, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав. За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з матір`ю, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою сімейно-правової відповідальності, за відсутності доведення обставин винного умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно сина, визначені чинним законодавством підстави для позбавлення батьківських прав відсутні та суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, суд не має підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених останнім судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed