Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

У серпні 2024 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточненої редакції позовної заяви просила здійснити поділ домоволодіння та визнати за нею право власності на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок загальною площею 124,70 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 05.02.1990 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу сторонами було збудовано житловий будинок, розташований за вищезазначеною адресою. Будівництво здійснено на земельній ділянці, яку відповідач отримав на підставі рішення Перещепинської селищної ради від 21.06.1999 №144, яким за [PERSON] закріплено право постійного користування земельною ділянкою 1500 кв.м. для обслуговування житлового будинку та 1000 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства. 29.06.1999 виконавчим комітетом Перещепинської селищної ради надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських приміщень за вищезазначеною адресою. Рішенням Перещепинської міської ради від 17.03.2010 оформлено право власності на будинок. Вказаний будинок сторони побудували, перебуваючи у шлюбі та проживали там з 2002 року. Позивачка працювала, отримувала заробітну плату, несла грошові затрати на будівництво та утримання спільного майна. Рішенням суду від 18.08.2021 шлюб між сторонами розірвано. Взаємної згоди щодо поділу майна сторонами не досягнуто, а тому позивачка змушена звертатися до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 25.09.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27.02.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.\~\~\~\~\~\~ У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що з 05 лютого 1990 сторони перебували у зареєстрованому\~ шлюбі, який розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року у справі\~ № 183/3165/21. Рішенням Виконавчого комітету Перещепинської селищної ради №144 від 21.06.1999 надано [PERSON] земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку і закріплено у його постійне користування 1500 кв. м. для обслуговування житлового будинку та 1000 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] (а.с.11). Рішенням Виконавчого комітету Перещепинської селищної ради №152 від 29.06.1999 надано дозвіл [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.12). Як вбачається з довідки №1507 від 15.03.2010 Виконавчим комітетом Перещепинської міської ради погоджено забудовнику [PERSON] прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (а.с.13). 17.03.2010 Виконавчим комітетом Перещепинської міської ради прийнято рішення №48 про оформлення права власності на житловий будинок по [ADDRESS] на [PERSON] (а.с.14). На підставі зазначеного рішення на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (а.с.18). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Враховуючи, що житловий будинок, який є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудам, залишивши за відповідачем право власності на 1/2 частину зазначеного майна, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши домоволодіння у їх спільній частковій власності. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 грн., які позивач поніс при зверненні до суду з позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved