Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

30.07.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивачів просив суд усунути перешкоди в користуванні [PERSON] та [PERSON] будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачки - [PERSON] із зазначеного будинку, а також стягнути з відповідачки на користь позивачів судові витрати. В обґрунтування позову, представник позивачів посилався на те, що позивачки є власницями житлового будинку за [ADDRESS] . Зазначений будинок був їм подарований 09.12.2004 року їх вітчимом - [PERSON] , після чого, зі згоди позивачок, останній залишився там проживати. В 2009 році [PERSON] почав проживати у спірному будинку разом з відповідачкою [PERSON] . Представник позивачок зазначає, що останні не давали прямої згоди на те, щоб відповідачка проживала в цьому будинку, проте з поваги до вітчима, не заперечували щодо її проживання разом з ним. Позивачкам не відомо, в яких саме відносинах перебували [PERSON] та [PERSON] , однак шлюб між ними не зареєстровано, спільних дітей вони не мають, а також відсутнє спільно нажите ними майно. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті позивачки вважали, що відповідачка залишить будинок, однак остання відмовляється від звільнення будинку та не допускає до нього позивачок, поводиться недобросовісно. Представник позивачок зазначає, що відповідачка має зареєстрована місце проживання, за адресою: [ADDRESS] , більше того, відповідачка володіє вказаним будинком, а саме 1/3 його часткою. 26.11.2021 року позивачка [PERSON] , у зв`язку з відмовою [PERSON] , звільнити будинок, звернулась до Вишгородського РУП ГУНП в Київській області із відповідною заявою, однак, у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність злочину, матеріали справи було списано. Після звернення до поліції, позивачки неодноразово намагались врегулювати наявний спір мирним шляхом, проте спроби виявились марними, оскільки відповідачка не йде на діалог, відмовляється надавати доступ до будинку та звільнити його. 01.06.2024 року представником позивачок направлялись на адресу відповідачки листи-вимоги, щодо усунення перешкод у користуванні майном та звільнення житлового будинку, які залишені нею без реагування. Таким чином, оскільки відповідачка відмовляється добровільно надати доступ до будинку та звільнити його, позивачки позбавлені можливості користуватись та розпоряджатись належним їм на праві власності майном, а відтак змушені звертатись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Адвокат Поліщук М.Д. також зазначає, що позивачки та відповідачка не були і не є членами однієї сім`ї, спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали єдиного бюджету, не були пов`язані спільним побутом. Право користування відповідачкою житловим будинком було похідним від права користування будинком померлим [PERSON] . Позивачки не надавали дозволу проживати у будинку відповідачці. Після смерті [PERSON] припинилась обставина, яка була підставою для її проживання у спірному будинку. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.09.2024 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Під час розгляду справи в суді представник позивачок адвокат Поліщук М.Д. вимоги, викладені в позові підтримав та просив суд їх задовольнити, пояснив, що відповідачка по справі була співмешканкою вітчима позивачок, який помер [INFO] . Після його смерті [PERSON] відмовилася залишати будинок, який на праві власності належить позивачкам. Представник позивачок зазначив, що відповідачка не має жодного права на спірний будинок, згоди на її проживання в будинку позивачки не надавали. Починаючи з 2021 року і до моменту звернення до суду з цими вимогами, позивачки намагалися добровільно домовитися з відповідачкою, але остання не реагує на пропозиції та залишати будинок, який їй не належить, відмовляється. 21.05.2025 року представник позивачок надав суду письмове клопотання, в якому просив стягнути з відповідачки на користь позивачок, понесені останніми витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 14\~800 грн. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечили щодо позову та просили відмовити в його задоволенні, однак правом передбаченим ст. 178 ЦПК України, не скористались відзив на позовну заяву до суду не надали. Додатково представник відповідачки додав, що відповідачка жодних перешкод позивачкам не чинить, підстав для її виселення наразі не має. [PERSON] мешкає у спірному будинку з 2009 року і претензій з цього приводу позивачки не висували, навпаки погодилися на проживання відповідачки разом з вітчимом у спірному будинку, про що існувала домовленість, між вказаними особами. Відповідачка суду пояснила, що з позовом не погоджується, оскільки проживала у зазначеному будинку з 2009 року разом з [PERSON] в цивільному шлюбі. За весь цей час і, до смерті [PERSON] , вони разом працювали, влаштовували добробут, придбавали речі до будинку. Позивачки з`являлися у будинку приблизно один раз на рік, не допомагали його утримувати, навіть не допомагали відповідачці дбати за [PERSON] , коли той захворів. Після смерті [PERSON] позивачки дійсно запропонували їй виселитися, але вона відмовила тому, що їй нема де жити. В тому будинку, 1/3 частка якого їй належить, вона мешкати не може, оскільки там проживають її матір та рідний брат з родиною, відповідачка з ними не спілкується та не підтримує відносини. Відповідачка додала, що за життя з [PERSON] , вони шлюб не реєстрували, спадщину після його смерті вона не отримувала, факт спільного проживання в судовому порядку не встановлювала. Допитані судом свідки суду показали: Так свідок [PERSON] пояснила в суді, що товаришувала з покійним [PERSON] та відповідачкою. Остання мешкала з ним близько 13 років, свідок часто бувала в них в гостях, вони разом вели господарство, ремонтували будинок, побудували погріб, ванну кімнату. [PERSON] працювала, потім, коли [PERSON] захворів, вона про нього дбала, лікувала його. Свідку відомо, що ще за життя [PERSON] подарував будинок позивачкам, але продовжував в ньому мешкати разом з відповідачкою, а після його смерті, позивачки почали вимагати відповідачку висилитися. Свідок [PERSON] суду показала, що знала померлого [PERSON] ще з дитинства, вони товаришували. Він мешкав разом з матір`ю позивачок, потім коли вона померла, приблизно з 2009 року почав мешкати разом з відповідачкою. Вони дбали про будинок, ремонтували його та добудовували. [PERSON] мав намір одружитися з відповідачкою, але не встиг. Позивачки після смерті своєї матері, допомогли [PERSON] оформити документи на будинок і потім він цей будинок їм подарував, але свідку казав, що заповів. Крім того, [PERSON] продав свої паї та гроші на придбання квартири віддав позивачкам. Після того, як [PERSON] захворів, про нього дбала [PERSON] . Крім того, представник відповідачки та відповідачка заперечували проти клопотання представника позивачок про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вважали таке клопотання передчасним, а розмір заявлених витрат необґрунтованим та не спів мірним. Заслухавши учасників провадження, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: У ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Так, судом встановлено, що 10.12.2004 року між [PERSON] , як дарувальником та [PERSON] , [PERSON] , як обдаровуваними, укладено договір дарування, відповідно до якого дарувальник передає у власність обдаровуваним, безоплатно, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстровано в реєстрі за №155/2 (а.с. 12-13). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №6219180 від 15.01.2005 року слідує, що [PERSON] та [PERSON] є власницями, по частині кожна, житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). 27.06.2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище на « [PERSON] », що слідує зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 16). Також, зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів Деснянського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що 29.08.2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 15). До матеріалів справи позивачами також долучено копію прибудинкової книги та технічного паспорту на будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-22). Як зазначає, представник позивачок та не заперечує сама відповідачка, після укладення договору дарування, зі згоди позивачок - [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , який був вітчимом останніх, залишився проживати в будинку за адресою: [ADDRESS] , а в подальшому, з 2009 року почав проживати в цьому будинку разом з відповідачкою по справі - [PERSON] [INFO] , у віці 58 років, помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 04.12.2021 року (а.с. 23). В судовому засідання представник позивачок зазначав, що після смерті [PERSON] відповідачка [PERSON] продовжує проживати в будинку, що належить [PERSON] та [PERSON] без їх згоди. Вказана обставина не заперечувалась і самою відповідачкою - [PERSON] . З довідки ПОГ СВГ ВП Вишгородського РУП ГУНП в Київській області капітана поліції Мерценюка О. від 18.12.2021 року вбачається, що 26.11.2021 року до Вишгородського РУП ГУНП в Київській області звернулась [PERSON] , в ході перевірки звернення якої встановлено, що з 2009 року по теперішній час [PERSON] проживала в цивільному шлюбі з [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . За час проживання вони вели спільний побут, робили ремонт в будинку, купували меблі та обслуговували будинок. В 2020 році [PERSON] захворів на рак. Після його смерті приїхала [PERSON] та попросила [PERSON] покинути території та будинок, оскільки раніше [PERSON] подарував будинок їй з сестрою. Опитана [PERSON] вказала, що будинок не залишить та має намір звертатися до суду, оскільки вона понесла витрати на лікування [PERSON] , при цьому вони продали автомобіль (а.с. 24). За результати проведеної роботи, у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність в події ознак злочину, матеріали перевірки списано до справи №5605 (а.с. 25). 01.06.2024 року адвокат Поліщук М.Д., діючи в інтересах [PERSON] та [PERSON] , звернувся до [PERSON] із листами - вимогами, щодо усунення перешкод у користуванні майно та звільнення житлового будинку, які було отримані [PERSON] 15.06.2024 року, однак залишені без реагування (а.с. 26-30). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №386262940 від 10.07.2024 року вбачається, що відповідачці - [PERSON] належить 1/3 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31-32). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Так, ст. 41 Конституції України зокрема встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено судом, за життя [PERSON] подарував позивачкам по справі - [PERSON] та [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На момент розгляду справи вказаний договір дарування є чинним, недійсним не визнаний. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16.11.2016 року у справі за №6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В судовому засіданні встановлено та не заперечується відповідачкою [PERSON] , що вона продовжує проживати в будинку, який на праві приватної власності належить позивачкам - [PERSON] та [PERSON] без згоди на те останніх, звільняти житлове приміщення відмовляється. За положеннями ст. 47 Конституції України - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України - фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України - ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Частиною 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до ст. 150 ЖК України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України - члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. У частинах 2 та 3 ст. 64 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, а власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням вказаних вище норм права слідує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отже, під час вирішення справи про виселення особи, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається та засобами, які використовуються для її досягнення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦК України). При зверненні до суду позивачок із вказаним позовом, останні зазначали, що є власниками спірного будинку, розташованого в [ADDRESS] . У вказаному будинку мешкає відповідачка, яка не є членом їх сім`ї та не має жодного відношення до нього. При цьому, відповідачка зареєстрована та має у власності 1/3 частку будинку в [ADDRESS] . Позивачки позбавлені можливості користуватися своїм будинком на власний розсуд, оскільки відповідачка не дає їм такої можливості. Судом встановлено, що в 2004 році [PERSON] подарував позивачкам будинок за [ADDRESS] , але зі згоди останніх продовжував в ньому проживати. В 2009 році, [PERSON] почав мешкати у зазначеному будинку з відповідачкою, але в зареєстрованому шлюбі з попереднім власником спірного нерухомого майна вітчимом позивачок [PERSON] , [PERSON] не перебувала. Крім того, відповідачка після смерті [PERSON] не претендувала на спадщину, в судовому порядку факту проживання з померлим однією сім`єю не встановлювала. В судовому засіданні підтверджено, що [PERSON] зареєстрована в будинку за [ADDRESS] та 1/3 частка вказаного будинку належить їй на праві власності. З вказаного вище слідує, що сімейні відносини між позивачками та відповідачкою не виникали, відповідачка не довела суду належними доказами, що вона була повноправним членом сім`ї позивачів та померлого [PERSON] у контексті норм ст. ст. 64, 156 ЖК України. З урахуванням вказаного, судом встановлено обставини, які мають значення для вирішення справи, а саме: відсутність у відповідачки законних підстав для проживання у спірному будинку, наявність в неї на праві власності іншого житла для проживання. При цьому суд бере до уваги баланс інтересів сторін спору і враховує, що виселення [PERSON] зі спірного будинку буде пропорційним втручанням у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції, а права власників цього житла будуть захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, враховуючи, що відповідачка фактично проживає в спірному будинку без законних на те підстав, з урахуванням наявності в неї права власності на 1/3 іншого житлового будинку, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог та захисту прав позивачів, як власників майна. Згідно зі ст. 141 ч. 1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, судові витрати слід стягнути з відповідачки на користь позивачок. Щодо вимог представника позивачок про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне: Так, згідно зі ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України - судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема і на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі за №927/237/20). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява за №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Заявляючи вимогу про стягнення з відповідачки понесених позивачками витрат на правову допомогу у розмірі 14 800 грн., представником позивача до матеріалів справи долучено: договори за №12/24 та за №13/24 від 29.05.2024 року, укладені між адвокатом Поліщуком М.Д. та позивачками; акти приймання наданих послуг за №1 та за №2 від 30.07.2024 року та від 29.04.2025 року; квитанції за №1та за №2. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі за №904/4507/18. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях: від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» - заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі за №127/9918/14-ц). При цьому, суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини - заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Діючим ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.11.2023 року у справі за №754/7992/20. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу\~допомогу. В даному випадку суд враховує завдання цивільного судочинства, особливості (категорію та складність) спору, який вирішено судом (тривалість судового провадження), значення його для сторін, а також час, необхідний для вчинення адвокату тих чи інших процесуальних дій, тощо. Принцип пропорційності полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами учасників спору. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Суд керується принципом пропорційності - справедливого балансу між потребами сторін у справі та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у зазначеній справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих адвокатом до суду документів, їх значення для спору, порівнюючи з сумою гонорару у розмірі 14 800 грн., суд не вбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) суми гонорару з легітимною метою, та з огляду на визначені практикою ЄСПЛ принципи, виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлена адвокатом Поліщуком М.Д. сума є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами). Враховуючи викладене, застосовуючи принцип справедливої рівноваги (балансу) між інтересами учасників спору, беручи до уваги те, що відповідачки та її представник вважали зазначену адвокатом Поліщуком М.Д. суму неспівмірною, те, що відповідачка має певні захворювання та потребує лікування, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачкам за рахунок відповідачки необхідно зменшити до 3\~000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved