Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] який діє в інтересах [PERSON] 19.08.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання припиненим договору іпотеки. Позов обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . 18.03.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики, який посвідчений нотаріально, за умовами якого позивач отримав від відповідача у позику 2 629 040 грн., що за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «Перший акціонерний міжнародний банк» є еквівалентом 94400,00 дол. США. Також, в забезпечення виконання Договору позики від 18.03.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено 18.03.2021 року Договір іпотеки, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Вказує, що згідно умов вказаного договору Іпотекодержатель зобов`язаний прийняти виконані зобов`язання за основним договором та протягом 14 календарних днів після повного повернення суми позики за Основним договором зняти заборону відчуження предмету іпотеки та припинити обтяження іпотекою та обтяження забороною відчуження нерухомого майна, вилучивши відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Посилається на те, що 10.01.2024 року Святошинським районним судом м. Києва ухвалено Рішення у справі № 759/8814/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, яким позов [PERSON] було задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 18 березня 2021 року в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 89 572 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на дату здійснення боржником платежу; пеню у розмірі 704 894,24 грн.; 3% річних у розмірі 4964,14 грн.; інфляційні витрати у розмірі 7903,36 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., а також і судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 13956,80 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 37000,00 грн. 10.06.2024 року Київським апеляційним судом прийнято Постанову, якою апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - адвоката Лобача І.А. у справі № 759/8814/23 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені, інфляційних втрат, моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині стягнення 3% річних та судових витрат змінене, зменшено суму стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних з 4 964,14 грн до 1 875,76 грн, зменшено суму судових витрат, стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] , які складаються із судового збору з 13 956,80 грн до 10 895,70 грн, та витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, з 37 000,00 грн до 30 040,30 грн.. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 12 347,16 грн. Посилається на те, що у подальшому позивач та треті особи, на яких позивачем за попередньою домовленістю було покладено обов`язок з часткового погашення боргу за Договором позики здійснили платежі на користь [PERSON] . Внаслідок цього, станом на 17.07.2024 року основний борг за Договором позики в розмірі гривневого еквіваленту 89 752,00 дол. США за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на дату здійснення платежу і три процента річних за Договором позики у розмірі 1 875,76 грн. сплачені відповідачу і витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, у розмірі 30 040,30 грн., відшкодовані останньому. В свою чергу, відповідач після отримання всієї суми позики, остання частина якої сплачена 17.07.2024 року, та трьох процентів річних за Договором позики не вжив жодних заходів щодо припинення обтяження іпотекою і обтяження забороною відчуження нерухомого майна, яке є Предметом за Договором іпотеки, що і стало причиною звернення позивача з даним позовом до суду. В обґрунтування своїх вимог посилається на норми ч.1 ст. 528 , ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 1046 ЦК України просить суд задовольнити позов, вважаючи, що позивачем виконане основне зобов`язання належним чином. 21 серпня 2024 року ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання. Відповідачем до суду поданий Відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову та посилається на те, що згідно норм статі 599 Цивільного Кодексу України зобов`язання припиняється лише виконанням, проведеним належним чином. Таке виконання має бути проведене належними сторонами, щодо належного предмету, у належний спосіб, у належний строк (термін), у належному місці. Зазначає, що вказані принципи належного виконання зобов`язання позивачем не дотримані, а позивач вказує недостовірні відомості про те, що ним нібито виконано Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року у справі № 759/8814/23 та його зобов`язання належним чином. Вказує, що строк дії Договору позики сплив ще 18 березня 2022 року. В обумовлений ним строк позичальник свої зобов`язання добровільно не виконав. Це і стало причиною звернення відповідача до суду. Святошинським районним судом м. Києва 10.01.2024 року було ухвалено Рішення у справі № 759/8814/23, яке у встановленому порядку набуло законної сили та підлягає до його виконання позивачем. Вказане Рішення суду позивачем не виконано. За таких обставин, посилання позивача на те, що ним нібито повністю виконане вказане рішення суду є такими, що не відповідають дійсності. Рішення суду в частині повернення суми позики виконано позивачем лише в розмірі 299000,00 грн, що складає еквівалент в розмірі 7328,43 дол. США , а також аналогічно і інший платіж в розмірі 299 000,00 грн, що складає еквівалент в розмірі7310, 51 дол. США із загальної суми позики в 89 752 дол. США. та інших сум заборгованості, визначених судовими рішеннями в зазначеному вище розмірі. А відтак і іпотека не може бути припинена до повного та належного позивачем у повному обсязі зазначених вище судових рішень. В обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позову посилається на те, що за нормами статті 129-1 Конституції України рішення суду підлягає до його обов`язкового виконання особою, щодо якої таке рішення і ухвалено. Порушення цього є порушенням принципу остаточності судового рішення . Вказує, що невиконання позивачем судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки чи свавільне , лише за бажанням на то позивача, намагання змінити його або спосіб його виконання суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності. Суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, в т.ч. зокрема і посилання на відсутність у особи коштів, що підлягають сплати в рахунок виконання рішення суду. Заперечує проти посилань позивача на те, що позивачем за попередньою домовленістю було покладено обов`язок з часткового погашення боргу за договором позики на третіх осіб. На підставі викладеного у відзиву, наданих суду його представником у суді поясненнях та судових дебатах просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на поданий до суду відзив. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н.О. та зареєстрований в Реєстрі за № 237, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у позику в розмірі 2629040,00 грн, що за домовленістю сторін є еквівалентом 94400,00 доларів США, за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «Перший Український Міжнародний банк» на дату укладання цього договору. В забезпечення виконання зобов`язань , того ж дня, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н.О. та зареєстрований в Реєстрі за № 238, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаного іпотечного договору, на предмет іпотеки - належну позивачу на праві власності квартиру, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Н.О було накладено іпотеку та заборону на відчуження нерухомого майна. Судом встановлено, що 10.01.2024 року Святошинським районним судом м. Києва ухвалено Рішення у справі № 759/8814/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, яким позов [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 18 березня 2021 року в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 89 572 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на дату здійснення боржником платежу; пеню у розмірі 704 894,24 грн.; 3% річних у розмірі 4964,14 грн.; інфляційні витрати у розмірі 7903,36 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., а також і судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 13956,80 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 37000,00 грн. 10.06.2024 року Київським апеляційним судом прийнято Постанову, якою апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - адвоката Лобача І.А. у справі № 759/8814/23 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені, інфляційних втрат, моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року в частині стягнення 3% річних та судових витрат змінене, зменшено суму стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних з 4 964,14 грн до 1 875,76 грн, зменшено суму судових витрат, стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] , які складаються із судового збору з 13 956,80 грн до 10 895,70 грн, та витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, з 37 000,00 грн до 30 040,30 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 12 347,16 грн. Зазначені судові рішення у встановленому порядку набрали законної сили. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами. Позивач посилається на те, що за попередньою домовленістю ним було покладено обов`язок з часткового погашення боргу за Договором позики на третіх осіб, якими є: [PERSON] , ФОП [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . А також на те, що вказані треті особи здійснили платежі на користь [PERSON] . Суд зазначає, що оцінка судом як правовідносин, які стосуються покладання особою на іншу третю особу, що врегульовано нормами статті 528 Цивільного Кодексу України, так і правовідносин які стосуються набуття та збереження майна без достатньої правової підстави, а також і відносин, що стосуються Глави 79 ЦК України ( вчинення дій в майнових інтересах особи без її доручення) неможлива без оцінки наявності домовленості особи з такими третіми особами. Вказані обставини входять до предмету доказування їх позивачем. Втім, належних та допустимих доказів на підтвердження такої попередньої домовленості позивача з зазначеними ним третіми особами та щодо покладення на них обов`язку з часткового погашення боргу за Договором позики позивачем не надано. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача. Позивач, посилаючись на те, що за попередньою домовленістю ним було покладено обов`язок з часткового погашення боргу за Договором позики на третіх осіб має довести суду ці обставини належними та допустимими доказами. При цьому закон встановлює обов`язок дотримання форми, в який укладається договір, який має відповідати тій самий формі, в якій і був укладений основний договір. Судом встановлено, що основний договір укладено у нотаріальній формі. Договір іпотеки, щодо якого позивач просить визнати його припиненим, також укладено в нотаріальній формі. Відповідно і інші правочини також мали би бути укладені в такій самій нотаріальній формі, яка в даному випадку не дотримана. Посилання позивача на наявність у нього усної попередньої домовленості з третіми особами ним не доведено. Суд при цьому враховує, що згідно норм статті 208 Цивільного Кодексу України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Доказів дотримання вказаних норм позивачем суду не надано. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. З урахуванням цього суд звертає увагу , що позивач серед іншого посилається також на покладання ним обов`язку з часткового погашення боргу за Договором позики в т.ч. і ФОП [PERSON] , тобто суб`єкта господарювання . Письмових доказів цього, як це і передбачено нормами частини другої статті 208 Цивільного Кодексу України , суду не надано. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Втім, надані позивачем копії Заяв [PERSON] , ФОП [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не підписані ними і не містять підписів вказаних в них осіб. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), вказано, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію (пункт 7.11 постанови). Також позивачем не надано і в справі відсутні Протоколи створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису зазначених ним третіх осіб. З урахуванням цього суд відхиляє посилання позивача про зворотне, оскільки зазначені обставини позивачем, у спосіб передбачений законом, суду не доведені. Також суду не надано і доказів попередньої домовленості щодо сплати іншою юридичною особою - АО «Мистецтво права» сплати судового збору, стягнутого судом з позивача. Надана позивачем роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення Такий висновок міститься у Постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/ 18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910 /1162/19. Таким чином обставини передоручення позивачем іншім особам свого обов`язку з часткового погашення боргу за Договором позики на третіх осіб позивачем не доведені. Щодо посилань позивача на здійснення зазначеними ним у позові третіми особами платежів з призначенням у рахунок виконання рішення суду від 10.01.2024 року у справі №759/8814/23 ( повернення позики , позичальник - [PERSON] суд зазначає що, з урахуванням викладеного вище, наявності судових рішень , ухвалених щодо саме позивача та враховуючи, що законом не передбачено можливості перекладання обов`язку з виконання рішення суду на іншу особу вказані докази не свідчать про належне виконання позивачем зазначених судових рішень, які є обов`язковими для їх виконання ним. При цьому позивачем , як це і було встановлено судом, не доведено обставини передоручення позивачем іншім особам свого обов`язку з часткового погашення боргу за Договором позики на третіх осіб. Суд при цьому звертається до правових висновків Верховного суду, викладених у Постанові від 08 червня 2022 року у справі № 396/269/18, в яких Верховний суд вказує, що законодавець в окремих випадках, з урахуванням того, що інші особи (не сторони договору) не можуть ігнорувати існування договору між сторонами, а також фактичне та правове становище, яке є його результатом, передбачає спеціальні правила при «інтервенції» в «чужі» договірні відносини. Нормами статті 528 Цивільного Кодексу України , на які посилається позивач, також унормовано , що Виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. З урахуванням цього суд зазначає, що діючим законодавством не передбачено можливості перекладання обов`язку з виконання рішення суду на іншу особу. При цьому Позивач посилається на платіжні інструкції та квитанції третіх осіб, копії яких додані позивачем до його позову, з яких вбачається, що це електронний документ . Електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (Стаття 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Наявні у справі копії цих електронних платіжних інструкцій та квитанцій надані позивачем і не засвідчені підписами зазначених в них осіб . Суд окремо звертає увагу та бере до уваги доводи відповідача про особливість цієї справи з огляду на наявність вже судового рішення, ухваленого Святошинським районним судом м.Києва від 10.01.2024 року, у справі № 759/8814/23, яким вирішено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 18 березня 2021 року в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 89572 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на дату здійснення боржником платежу. Оцінка судом без урахування цього як правовідносин, які стосуються покладання особою на іншу третю особу, що врегульовано нормами статті 528 Цивільного Кодексу України, так і правовідносин які стосуються набуття та збереження майна без достатньої правової підстави, а також і відносин, що стосуються Глави 79 ЦК України ( вчинення дій в майнових інтересах особи без її доручення) буде не відповідати вимогам закону щодо обов`язковості судового рішення. Законом встановлена обов`язковість судового рішення для усіх осіб в Україні, в т.ч. як для позивача , так і для будь-яких третіх осіб. Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення повинно бути виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частини рішення). Згідно резолютивної частини рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року у справі № 759/8814/23 судом було вирішено стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 18 березня 2021 року. Відповідно існує вже судове рішення, яке позивач має виконати особисто. Резолютивна частина Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року у справі № 759/8814/23 підтверджує це. В ній вказана конкретна особа - [PERSON] . При цьому закон не допускає можливості покладання обов`язку з виконання рішення суду на іншу особу. З урахуванням цього доводи позивача та його посилання на норми частини першої статі 528 Цивільного Кодексу України не заслуговують на увагу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року у справі № 759/8814/23, яке має закону силу вже встановлено, що заборгованість підлягає стягненню саме з гр. [PERSON] у конкретно визначеній судом сумі, яка до того ж не передбачає можливості будь-якої її розстрочки чи часткового погашення. Обов`язок виконання рішення суду, покладений законом та судовим рішенням на [PERSON] , а не на будь яку іншу особу. Суд погоджується з доводами відповідача про те, що намагання позивача лише за його власним на то бажанням змінити у такий спосіб рішення суду, що вже має закону силу не може бути підставою для задоволення його позову. Законом України «Про виконавче провадження» також не передбачено можливість виконання рішення суду іншою, ніж зазначеною у Рішенні суду, особою. Згідно норм ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Доказів того, що Позивач звертався до суду з заявою про зміну способу виконання ним рішення суду, в т.ч. і шляхом залучення ним до участі в його виконанні інших осіб суду не надано. При цьому обов`язок особи за судовим рішенням, так само як і за нормами статті 511 Цивільного Кодексу України, не створює обов`язку для третьої особи. Й лише у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Стаття 527 Цивільного Кодексу України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. А згідно норм статті 528 Цивільного Кодексу України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункт 7.10). З урахуванням цього, норм закону та висновків Верховного суду, суд погоджується з доводами відповідача про те, що обов`язок виконання рішення суду, покладений законом та судовим рішенням саме на [PERSON] , а не на будь яку іншу особу. А відтак, в силу принципу обов`язковості та остаточності судового рішення, що вже має закону силу, посилання позивача на норми статі 528 Цивільного Кодексу України не заслуговують на увагу. Відповідно до статті 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Обов`язок виконання рішення суду покладений законом та судовим рішенням на [PERSON] , а не на будь яку іншу особу. Для зміни цього, діючим законодавством встановлений відповідний порядок виконання рішення суду. Порядок виконання рішення суду врегульовано нормами спеціального Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набранням судовим рішення законної сили або за інших умов, встановлених законом та закінчується виконавчим провадженням. Сторони судового провадження на стадії виконавчого провадження набувають відповідного процесуального статусу, користуються правами та несуть певні обов`язки, зумовлені таким процесуальним статусом сторони у справі. Боржник за рішенням суду може бути замінений іншою особою - його правонаступником лише у відповідних, передбачених для цього законом випадках або шляхом заміни сторони у справі чи у виконавчому документі або заміни сторони у виконавчому провадженні. Доказів цього позивачем не надано. Крім цього нормами ЦПК України законодавцем встановлений та запроваджений судовий контроль за виконанням рішення суду. Виконання рішення суду є завершальною стадією судового провадження. У справі № 759/8814/23 сторонами судового провадження вказані позивач та відповідач. Доказів набуття третіми особами, на яких посилається позивач, будь-якого процесуального статусу у судовому провадженні у справі № 759/8814/23 суду не надано. З урахуванням наведеного, суд критично оцінює посилання третіх осіб в платіжних інструкціях та квитанціях з зазначенням та посиланням в них на призначення платежу - у рахунок виконання Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року у справі № 759/8814/23 Суд також зазначає, що доказів виконання Постанови Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 та платіжних документів з зазначенням в них про сплату коштів у рахунок виконання Постанови Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 суду також не надано. Оцінюючи вказані обставини суд звертається до правових висновків Верховного суду, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18), відповідно до яких критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року у справі № 759/8814/23 будь-якого обов`язку для третіх осіб щодо сплати заборгованості за Договором позики від 18.03.2021 року встановлено не було. Згідно зі статтею 527 Цивільного Кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто. Верховний суд в постанові від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19, провадження № 61-11582сво21 зазначає, що Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України). Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо. При цьому суд зазначає, що частина першою статті 512 Цивільного Кодексу України передбачає, що у випадку виконання іншої особою зобов`язань божника до неї переходить право вимоги кредитора до боржника. Спірні правовідносини стосуються правовідносин іпотеки та врегульовані нормами спеціального Закону України «Про іпотеку», нормами якого визначено, що боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання. Статтею 17 вказано Закону врегульовані питання та вичерпно встановлені підстави припинення іпотеки. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється, з інших підстав, передбачених цим Законом. Оскільки належних та допустимих доказів виконання позивачем Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року та Постанови Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 суду не надано, суд приходить до висновку, що підстав для припинення іпотеки за укладеним 18.03.2021 року між позивачем Договором іпотеки не існує. При цьому суд зауважує, що Договір іпотеки, на який посилається позивач було укладено в нотаріальній формі. Доказів внесення будь-яких змін до нього позивачем не надано. Також суд звертає увагу, що в п.1.5.зазначеного Договору іпотеки вказано, що згода дружини Позикодавця - [PERSON] на укладання та підписання цього договору отримана у встановленому законом порядку та підтверджується її заявою про це. Позивач звернувся до суду та просить суд зняти заборону відчуження предмету іпотеки та припинити обтяження іпотекою та обтяження забороною відчуження нерухомого майна, вилучивши відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно в такому випаду позивач мав би просити суд залучити її як іншого відповідача у даній справі. Втім такої заяви позивачем суду не надано. Велика Палата Верховного суду в своїй Постанові від 22 вересня 2022 року у справі 125/2157/19, Провадження № 14-40цс21 дійшла такого висновку щодо учасників судового провадження та вказує (п.57), що суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. Відповідно до зазначеного висновку (п.60), незалучення до участі у справі усіх відповідачів, які мають відповідати за пред`явленими позовними вимогами є самостійною, таким чином, підставою для відмови у задоволенні позову. Суд враховує також, що договір іпотеки укладений в нотаріальній формі. Відповідно і будь-які зміни в нього мають вноситься також в такій же самій формі. Договір позики - тобто основне зобов`язання позивача так саме укладений в нотаріальній формі. А відтак і будь-які зміни до нього, в т.ч. і ті, які стосуються його виконання іншими, ніж позивач особами, мають відповідно до вимог закону бути вчинені також у нотаріальній формі. Позивач, посилаючись на те, що він поклав свій обов`язок за домовленістю з іншими третіми особами, доказів дотримання цього суду не надав. Верховний суд звертає увагу на необхідність врахування судами принципу добросовісності та розумності і вказує, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідач посилається на недобросовісну поведінку відповідача і вказує на його намагання штучно створити у такий спосіб умови для виникнення у подальшому іншого спору за позовом вже третіх осіб до відповідача та норм статті 1212 Цивільного Кодексу України. З приводу цього суд вважає за необхідне звернути увагу на ознаки недобросовісної та не розумної поведінки позивача, який діючи добросовісно не був позбавлений можливості отримати кошти від вказаних ним третіх осіб та виконати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2024 року та Постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 у належний та встановлений законом спосіб. У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо (Постанова ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17). Враховуючи викладене, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами його вимог, факту виконання ним Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10.01.2024 року і Постанови Київського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі № 759/8814/23 і наявність підстав для припинення іпотеки. З урахуванням викладеного вище суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають задоволенню. За приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed