Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»» (далі по тексту позивач) через представника Семененко А.О. звернулись до суду із зазначеним позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 10.12.2021 о 13:12 годині в м. Липовець по вул.. Першотравневій відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ», реєстраційний № [NUMBER] , та транспортного засобу «ВАЗ», реєстраційний № [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 06 січня 2022 року у справі №136/2352/21, відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » була застрахована згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/203829080. За заявою потерпілої від адміністративного правопорушення особи на підставі страхового акту було проведено виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку у розмірі 22\~427,32 грн. Оскільки відповідно до постанови суду водій забезпеченого транспортного засобу не перевірив технічного стану транспортного засобу, яким керував, чим порушив ст.16 Закону України «Про дорожній рух», внаслідок чого сталась ДТП, в результаті якого потерпілій особі було завдано збитків, які виплачено в рахунок страхового відшкодування позивачем, відтак у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу завдані збитки в порядку регресу в розмірі сплаченого страхового відшкодування потерпілому, утім у добровільному порядку його не виконує, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом. Відповідачем через представника [PERSON] подано відзив до суду, відповідно до якого вони просили відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, аргументуючи свою позицію тим, що позивач обґрунтовує підставу звернення до суду із даним позовом обов`язок відповідача відшкодувати збитки на підставі ст..38.1.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» внаслідок того, що ДТП настало в результаті невідповідності технічного стану автомобіля страхувальника вимогам ПДР, що встановлено постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 06 січня 2022 року у справі №136/2352/21, однак дана постанова не містить посилань на невідповідність технічного стану транспортного засобу [PERSON] , а позивачем не надано до суду інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, відтак позов не обґрунтований та не підлягає до задоволення. Окрім того, відповідачем по справі добровільно було проведено відшкодування матеріальних збитків потерпілій особі - [PERSON] за пошкоджений автомобіль, про що свідчить розписка відповідного змісту, відтак зобов`язання страховою компанією мало бути припинено, в іншому випадку позивачеві слід було переконатись про наявність та (або) відсутність згоди винуватця самостійно відшкодувати завдані збитки, з метою виключення подвійного відшкодування збитків, що убезпечено законом. Представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що цивільно-правову відповідальність транспортного засобу відповідача «ВАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » було застраховано за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/203829080. Після настання страхового випадку, а саме ДТП, що мало місце 10.12.2021 р., до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявами про виплату страхового відшкодування звернулись потерпіла особа та надала всі необхідні документи, на підставі яких було складено страхові акти та виплачено страхове відшкодування. Таким чином, виконуючи умови договору обов`язкового страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних засобів №\~ЕР/203829080\~та в\~порядку ст.\~36\~Закону України\~«Про обов`язкове страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних засобів» Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснило виплат в розмірі 22 427.32 грн. Наявні у справі докази (Довідка про ДТП та Постанова Липовецького районного суду Вінницької області від 06 січня 2022 року у справі №136/2352/21) підтверджують факт, що відповідачем не було дотримано умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/203 829080, а саме він не забезпечив належний технічний стан транспортного засобу внаслідок чого відбулась дорожньо-транспортна подія, що є порушенням статті 16 Закону України «Про дорожній рух», відтак у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виникло право подати регресний позов на фактично виплачену суму до водія забезпеченого транспортного засобу, як особи, яка завдала збитків. При цьому, відповідач жодним чином не повідомив страхову компанію, де була застрахована його цивільно-правова відповідальність про те, що мав намір здійснити добровільне відшкодування завданої шкоди, тоді як у страховика не відпав обов`язок із здійснення страхової виплати згідно ст.22.1 Закону №1961-IV. Крім того, у заяві-погодження на виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку від потерпілої особи зазначено, що взаєморозрахунки між страхувальником та заявником не проводились. В силу ст. 1166 Цивільного кодексу України, а в даному випадку, сплачена Відповідачем потерпілій особі сума грошових коштів становить частину різниці між вартістю відновлюваного ремонту та вартістю завданого збитку та не звільняє Відповідача від обов`язку щодо відшкодування суми виплаченого страхового відшкодування. Інші заяви по суті учасниками цивільного процесу не подавались. 29.07.2024\~ухвалою суду\~позовна заява\~була прийнята до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02.09.2024 ухвалою суду було продовжено відповідачеві [PERSON] строк для подання заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та подання відзиву. Прийнято до розгляду відзив [PERSON] , здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, яке призначити на 04.11.2024 о 14:00 годині, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . 06.01.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 18.02.2025 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, - залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. 27.02.2025 ухвалою суду продовжено розгляд цивільної справи, у зв`язку із усуненням недоліків позивачем, на які вказав суд. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в позові просив розглянути справу у його відсутність, не заперечував щодо заочного вирішення справи. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, перший надав до суду заяву, у якій позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити у повному обсязі, зіславшись на обставини наведені у відзиві. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, судові виклики направлені в його адресу повернуто з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у справі № 755/17944/18 (61-185св23) у постанові від 10.05.2023 висловив позицію, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, наведене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Наведене кореспондується і з положеннями пункт 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України. Отож судова повістка вважається врученою третій особі в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Ураховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, а підстав для відкладення розгляду справи не встановлено судом, тому відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 06.01.2022 у справі №136/2352/21 (а.с.5), [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., а також вирішено питання про судові витрати. Постанова суду набрала законної сили\~17.01.2022 Згідно вказаного судового рішення встановлено, що 10.12.2021 о 12:30 год., по вул. 1-го Травня в м. Липовець, Вінницької обл., гр. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 21114, державний номерний знак [NUMBER] , який рухався попереду та зупинився щоб здійснити поворот праворуч, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень,\~чим порушив п.12.1 ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП. Обставини ДТП, яка мала місце 10.12.2021 о 12:30 год., по вул. 1-го Травня в м. Липовець, Вінницької обл., за участі транспортних засобів «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] та ВАЗ 21114, державний номерний знак [NUMBER] було зафіксовано у довідці Національною поліцією України (а.с.6, 7). Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » [PERSON] була застрахована Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/203829080 (а.с.23), відповідно до якого визначено страхова сума на одного потерпілого: за шкоду заподіяну життю та здоров`ю 260000 грн., за шкоду заподіяну майну 130000 грн., розмір франшизи 2600,00 грн., строк дії договору з 02.05.2021 по 01.05.2022. Згідно Акту огляду транспортного засобу від 10.12.2021 було зафіксовано факт пошкоджень транспортного засобу ВАЗ 21114, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.13), проведено ремонтну калькуляцію (а.с.11-18) та складено страховий акт від 24.12.2021 (а.с.19), відповідно до якого визначено суму страхового відшкодування в розмірі 22 427,32 грн., складено розрахунок суми страхового відшкодування до справи №210000504368 (а.с.20). Між [PERSON] та в особі голови правління ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було отримано згоду в частині розміру та способу страхового відшкодування в розмірі 22\~427,32 грн. Відповідно до платіжної інструкції від 28.12.202 1 ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виплатили [PERSON] грошові кошти в розмірі 22\~427,32 грн. (а.с.21). 24.04.2024 в адресу [PERSON] ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було направлено претензію про відшкодування шкоди у порядку регресу (а.с.22). Відповідно до листа спрямованого [PERSON] в адресу ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (а.с.56), відповідач вважав вимоги страховика про відшкодування шкоди у порядку регресу на підставі п. "г" п.п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» безпідставними, оскільки відсутні докази наявності невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу, яким він керував. Відповідно до розписки від 20.12.2012 (а.с.55) [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 30\~140,00 грн. за компенсацію витрат на ремонт автомобіля пошкодженого в результаті ДТП. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними\~доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. "г" п.п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зі змісту поданих позивачем заяв по суті (позов, відповідь на відзив) слідує, що ним було виплачено страхове відшкодування потерпілій особі внаслідок настання страхового випадку, оскільки відповідно до постанови суду, якою було встановлено вину, водій забезпеченого транспортного засобу не перевірив технічний стан транспортного засобу, чим порушив ст.16 Закону України «Про дорожній рух». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зробила правові висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Згідно із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року в справі №234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18), при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.ч. 5 та 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду,\~лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)). У даному випадку постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 06.01.2022 встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 10.12.2021 о 12:30 год., по вул. 1-го Травня в м. Липовець, Вінницької обл. за участі транспортних засобів «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] , та ВАЗ 21114, державний номерний знак [NUMBER] , сталась внаслідок того, що [PERSON] не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та допустив зіткнення з автомобілем, який рухався попереду та зупинився щоб здійснити поворот праворуч, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень,\~чим порушив п.12.1 ПДР. Вказане рішення має усі ознаки преюдиційності та не підлягає доказуванню. Інший висновок буде суперечити принципам юридичної визначеності, який\~є невід`ємною, органічною складовою\~принципу верховенства права, про що у низці своїх рішень зазначає\~Європейський суд з прав людини\~та\~Конституційний Суд України. Пункт 12.1. ПДР передбачає, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Вимоги щодо технічного стану та обладнання транспортного засобу передбачені п. 31 ПДР «Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання», про порушення яких в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності безпосередньо не зазначено. Суд зауважує, що технічний стан автомобіля відповідача не був предметом дослідження при розгляді справи про адміністративне правопорушення та з даного питання суд жодних мотивів та висновків не робив. Суду не надано доказів, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за експлуатацію транспортного засобу з технічними несправностями, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація заборонена (ч. 1 ст. 121 КУпАП). За таких обставин, постанова суду не може бути єдиним та достатнім доказом, що свідчить про невідповідність технічного стану автомобіля, яким керував відповідач, існуючим вимогам Правил дорожнього руху, що стало безпосереднім наслідком спричинення збитків третій особі, які виплачені позивачем. Таким доказом не може бути і довідка про дорожньо-транспортну пригоду складена органом Національної поліції України, оскільки вона не містить конкретної інформації про невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, яким керував відповідач та які стали наслідком ДТП. В свою чергу долучені до позову письмові пояснення страхувальника та потерпілого не можуть бути доказами на підтвердження обставин зазначених у позові, оскільки не є свідченнями наданими в порядку ЦПК України. Разом з тим, суд оцінює їх як письмовий доказ, який є недопустимим, оскільки письмові докази не можуть підміняти покази свідків, а в свою чергу відповідач категорично заперечував вказані обставини, тоді як стороною позивача інших клопотань, у тому числі допиту свідків, не ініціювалось. Окрім цього, як слідує зі змісту розписки, яка датована 20.12.2021 [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 30\~140,00 грн. за компенсацію витрат на ремонт автомобіля пошкодженого в результаті ДТП (а.с.55). Тоді як Заява щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування (а.с.10), відповідно до якої зазначено, що інформація про взаєморозрахунки між страхувальником та заявником не проводилась, була підписана потерпілим 17.12.2021, тобто до отримання останнім [PERSON] від відповідача грошових коштів. При цьому, позивач, не переконавшись чи не реалізував відповідач добровільно своє право на відшкодування шкоди потерпілому, здійснив виплату потерпілій від ДТП особі. Водночас для відшкодування шкоди в порядку регресу за правилами п. г. ст. 38.1.1 Закону, обов`язково необхідно довести в сукупності такі факти, як спричинення страхувальником або водієм забезпеченого транспортного засобу дорожньо-транспортної пригоди та визначення в установленому порядку, що дорожньо-транспортна пригода була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. При пред`явленні позову з вказаних підстав позивачем не здійснено перевірку належності технічного стану ТЗ, яким керував відповідач, існуючим вимогам ПДР, не проведено жодних експертиз та не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між подією та ДТП. Ураховуючи, що позивачем, відповідно до принципу змагальності та обов`язку доказування, не надано суду достатніх доказів та не доведено факту існування в сукупності обставин визначених п. г ч.1 ст. 38.1.1. Закону, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України, а оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому понесені позивачем витрати слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed