Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд визнати за [PERSON] , (реєстраційний номер облікової картки платника податку - [NUMBER] ), право власності на житловий будинок (загальною площею 97 кв.м, житловою 47,3 кв.м), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.07.1993 року [PERSON] придбала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір було зареєстровано 16.07.1993 року Волноваським БТІ, що підтверджується відбитком реєстраційного напису на договорі купівлі-продажу. Отже, наведене свідчить про те, що право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , було належним чином зареєстрованого за Позивачкою відповідно до законодавства України, яке діяло на момент такої реєстрації. Після початку повномасштабного вторгнення військами країни-агресора через бойові дії Позивачка була вимушена евакуюватись із зазначеного населеного пункту, а її житло було пошкоджено внаслідок воєнних дій. У відповідності до зазначеного Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України с. Єгорівка Вугледарської міської територіальної громади визнано територією активних бойових дій. Зазначені обставини виключають можливість позасудового отримання правовстановлюючого документу на належний Позивачеві житловий будинок. З метою подальшої реалізації прав власника щодо звернення за відшкодуванням шкоди завданої країною-агресором Позивачка звернулася через Центр надання адміністративних послуг до державного реєстратора за внесенням відомостей про право власності на будинок до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Проте рішенням державного реєстратора № 70995956 02 січня 2024 року їй було відмовлено в державній реєстрації прав на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що відсутня інформація про проведення реєстрації у електронних та паперових носіях та неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представником надано заяву відповідно до якої просив розглянути справу без їх участі, позовну заяву задовольнити, у разі задоволення позову на стягненні судового збору з відповідача не наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 липня 1993 року [PERSON] придбала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу. Зазначений договір було зареєстровано 16.07.1993 року Волноваським БТІ, що підтверджується відбитком реєстраційного напису на договорі купівлі -продажу. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд виходить з такого. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). З огляду на викладене, ураховуючи надані суду докази, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved