Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

[PERSON] , звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними: - договору про поділ майна подружжя, укладеного 29 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 945); - договору дарування, укладеного 29 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 946); - договору дарування, укладеного 18 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепкової О.В. (зареєстровано в реєстрі за № 716). В обґрунтування позову зазначила, що на підставі Договору про відступлення права вимоги, укладеному 18.04.2016р. між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі - ПАТ «ОТП Банк», Банк) та [PERSON] , отримала право вимоги виконання [PERSON] боргових зобов`язань за Кредитним договором в розмірі 818 150,86 швейцарських франків (21 777 459, 09 грн.). Однак задовольнити свої кредиторські вимоги вона не має можливості, оскільки відповідачі «вживали право на зло» і використали поділ майна подружжя шляхом укладання Договору про поділ майна подружжя та Договору дарування для уникнення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором, виконання рішення суду про стягнення боргу, яке набрало законної сили, та унеможливлення звернення стягнення на майно, діяли недобросовісно та допустили зловживання правами щодо неї, як кредитора. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву в якому зокрема зазначив, що визнає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними «Договору поділу майна подружжя» та «Договору дарування». Зазначає, що поділ майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] був здійснений на умовах Шлюбного договору та незважаючи на офіційне розлучення продовжував жити разом із [PERSON] . Заявляє, що разом із колишньою дружиною та її батьком [PERSON] домовились переписати нерухомість по договору «поділу майна подружжя» та «дарування», яка належала згідно зі «Шлюбним договором» саме [PERSON] та не підлягала поділу між подружжям. Це було зроблено заради уникнення можливого арешту майна з боку Банка кредитора. До того ж, відповідач [PERSON] визнає борг перед [PERSON] отриманий нею згідно з договором про відступлення право вимоги за Кредитним договором № ML- 201/317/207 від 10.07.2007р. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не надала. Через свого представника адвоката Патяк А.С. надала письмові пояснення в яких заперечила проти позову, зокрема зазначивши, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі N? 405/1820/17 (провадження N? 61-2761св19), суд дійшов до висновку, що: «Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». 3 огляду на зазначений правовий висновок, фраундаторним правочин може бути визнаний лише за сукупністю вищенаведених обставин, проте, на думку відповідача, такої сукупності обставин в даній справі не вбачається. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не надала. В судовому засіданні представник адвокат Гончар Д.В. проти позовних вимог заперечував, зазначив, що набуття [PERSON] права вимоги за кредитним договором є фікцією, кредитних зобов`язань перед «ОТП Банком» відповідачка не мала. Наразі вона є добросовісним набувачем спірного майна. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб(частина друга статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах, що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) . Приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно - правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) використовувала / використовували право на зло ; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають ) ; - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), зазначено, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом . Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18). 10.07.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством ОТП БАНК (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОТП БАНК ) було укладено Кредитний договір № МL 201/317/207. 17.12.2012р. ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № ML-201/317/2007 від 10.07.2007р. (справа № 812/11176/12, яка ухвалою від 05.04.2013р. об`єднана в одне провадження зі справою № 333/1379/13-ц) за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним Кредитного договору). 19 січня 2016р. рішенням апеляційного суду Запорізької області було скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2014р. по справі № 333/1379/13-ц та було ухвалено нове рішення, яким були задоволені позові вимоги ПАТ «ОТП Банк» та вирішено: - стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" в рахунок заборгованості за кредитним договором 888 150, 86 швейцарських франків (21 777 459 грн. 09 коп.). - стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" витрати пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 2 513 грн. - стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" витрати пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 2 513 грн. 18 квітня 2016р. між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі - ПАТ «ОТП Банк», Банк) та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1 якого Банк (первісний кредитор) передав у повному обсязі, а [PERSON] (новий кредитор) прийняла на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за Кредитним договором № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р., укладеним між Банком та [PERSON] . Відповідно до Актів прийому - передачі від 18.04.2016р., які є невід`ємною частиною договорів про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором поруки, Банк передав, а [PERSON] прийняла оригінал Кредитного договору № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р. з усіма змінами та доповненнями, оригінал Договору поруки № SR - ML - 201/317/207 від 10.07.2007р. з усіма змінами та доповненнями. Згідно із вимогами п. 8 Договору про відступлення права вимоги первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за Кредитним договором в п`ятиденний строк з дня укладання даного договору шляхом надсилання боржнику відповідного повідомлення цінним листом із повідомленням про вручення. На виконання вказаної вимоги Банк 19.04.2016р. надіслав [PERSON] письмове повідомлення № 04/04 - 2016 про зміну кредитора, яким повідомив про перехід до [PERSON] прав кредитора за Кредитним договором № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р. 06.12.2022р. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя було замінено вибулого стягувача - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» на правонаступника - [PERSON] у виконавчому листі з виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 19.01.2016р. у справі № 333/1379/13-ц та поновлено [PERSON] строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Таким чином, [PERSON] набула прав кредитора, зокрема за Кредитним договором № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р. 23.06.2023р. приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. було відкрито виконавче провадження № 72111806 з примусового виконання виконавчого листа виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя від 03.05.2023р. № 333/1379/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі - 888 150, 86 швейцарських франків (21 777 459 грн. 09 коп.). 22.07.2013р. (після відкриття Комунарським районним судом м. Запоріжжя ухвалою від 03.06.2013р. провадження у справі про розірвання шлюбу) [PERSON] та [PERSON] уклали Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., реєстраційний номер 134. За умовами п.1.2. Шлюбного договору сторони домовились, що майно, нажите під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя за винятком майна, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою приватною власністю того із Подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано, а також майна, щодо якого цим договором визначено особливий правовий режим. Згідно п.2.6 Шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя є майно: - нежиле приміщення, І,ІІ та мансардного поверхів в будівлі спального корпусу № 1 літ. А-2, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 267,4 кв.м, додатково площа літніх приміщень 8.8 кв.м., - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 29.08.2014р. [PERSON] та [PERSON] уклали Договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., реєстраційний номер 945, за умовами якого кожен із подружжя набув право власності на 1\\4 частину будівлі адміністративно-господарського корпусу літ.В-3, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1398,1 кв.м, додаткова площа літніх приміщень 30.3 кв.м. 29.08.2014р. на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., реєстраційний номер 946, [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на підставі Договору про поділ майна подружжя 1\\4 частину будівлі адміністративно-господарського корпусу літ. В-3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі Договору дарування від 18.02.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., реєстраційний номер 716, зареєстровано право власності на 1\\2 частину будівлі адміністративно-господарчого корпусу літ. В-3, загальна площа 1398.1кв.м, додаткова площа літніх приміщень 30.3кв.м, по [ADDRESS] , за [PERSON] . Отже, 22.07.2013р. Відповідачі уклали Шлюбний договір та 29.08.2014р. Договір про поділ майна подружжя і Договір дарування вже після того, як 17.12.2012р. ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № ML-201/317/2007 від 10.07.2007р. За таких обставин суд прийшов до висновків, що відповідачі «вживали право на зло» і використали поділ майна подружжя шляхом укладання Договору про поділ майна подружжя та Договору дарування для уникнення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором, виконання рішення суду про стягнення боргу, яке набрало законної сили, та унеможливлення звернення стягнення на майно, діяли недобросовісно та допустили зловживання правами щодо кредитора. Таким чином, Відповідачі порушили одну із основоположних засад цивільного судочинства - добросовісність, вчинили дії з наміром завдати шкоди інтересам позивача, а тому наявні правові підстави для задоволення позову та визнання недійсними Договору про поділ майна подружжя та Договору дарування, укладених між [PERSON] і [PERSON] . Предметом поділу за Договором про поділ майна подружжя від 29.08.2014р. може бути виключно майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно п.2.6 Шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя є майно: - нежиле приміщення, І,ІІ та мансардного поверхів в будівлі спального корпусу № 1 літ. А-2, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 267,4 кв.м, додатково площа літніх приміщень 8.8 кв.м., - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Натомість, 29.08.2014р. [PERSON] та [PERSON] уклали Договір про поділ майна подружжя, за умовами якого кожен із подружжя набув право власності на 1\\4 частину будівлі адміністративно-господарського корпусу літ.В-3, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1398,1 кв.м., додаткова площа літніх приміщень 30.3 кв.м., що не є спільною сумісною власністю, не може бути предметом договору, а отже не може бути поділено між подружжям. Відповідно до ч.2 ст.93 Сімейного Кодексу України Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Стаття 97 Сімейного Кодексу України регулює визначення у шлюбному договорі правового режиму майна. Відповідно до ч. 2 ст. 97 Сімейного Кодексу України сторони шлюбного договору можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 СК, тобто вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства (ч. 5 ст. 97 СК). Крім того відповідно до ч.2 ст.69 Сімейного Кодексу України про право подружжя на поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя - дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Ключовим моментом є те, що Договором поділу майна подружжя можливо розділити лише майно яке відноситься до спільної власності подружжя, але саме Шлюбним договором був встановлений режим розподілу між спільною власністю подружжя та особистою власністю кожного з подружжя. При цьому нерухоме майно яке було поділене в результаті підписання договору про поділ майна подружжя було визнано Шлюбним договором як особисте майно, яке не підлягає розподілу між подружжям. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч. З ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові від 03.04.2019р. у справі № 726/831/15 Верховний Суд вказав, що «поділ майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діяли недобросовісно та припустили до зловживання правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника». У постанові від 07.10.2021р. у справі № 295/8319/18 Верховний Суд зазначив, що «неврахування відповідних боргових зобов`язань при поділі майна подружуся не може доводити відсутність у них цих боргових зобов`язань. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім і, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїй майном». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом». У постанові від 24.07.2019 по справі № 405/1820/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду прийшов до висновку: «Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі мас певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору, контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афішована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника». Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення ст. 234 ЦК України свідчить, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Застосування конструкції «фраудаторності» пов`язане з обставинами, що дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); вид договору тощо. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпоряджання належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - кредитора за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпоряджання майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсними Договору про поділ майна подружжя та Договору дарування, укладених між [PERSON] і [PERSON] .

Outcome: approved