Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] від імені яких діє адвокат Таргоній В.М. звернулися до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю. Просить стягнути з Акціонерного товариства "Українська Залізниця" на користь [PERSON] 300 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів; на користь [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] - 300 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позову посилались на те, що [INFO] в с. Сюрте, Ужгородського району, Закарпатської області машиніст електровоза ВЛ 101490 здійснив наїзд на бригадира підрозділа "Ужгородська дистанції колії" регіональної філії "Львівська залізниця" гр. [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. В лікарському свідоцтві про смерть [PERSON] зазначено, що безпосередньою причиною смерті є травмування при зіткненні з поїздом. Обставини - внаслідок травмування поїздом "Ужгород-Харків" на колії поблизу ст. Струмківка. Внаслідок смерті позивачам було завдано моральну шкоду. Як зазначено в Постанові КЦС ВС у справі N0 447/2015/16-ц від 02.10.2019 року наявність моральної шкоди доводиться позивач, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч.1 ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Внаслідок смерті батька та сина позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. До смерті батька та сина в позивачів було звичне для них життя, в якому він займав важливе місце. Вони втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком та сином, який поновлений бути не може. [PERSON] втратив батька в малолітньому віці - в 3 роки. Весь час, коли [PERSON] буде формуватись як особистість, в його вихованні та розвитку не буде брати участі батько. Він буде відчувати беззахисність та вразливість. Батько не зможе відводити в школу, садок, проявляти турботу, любов та піклування. Смертю батька порушено право малолітнього на гідний рівень життя, адже він втратив свого годувальника і тепер його забезпечення покладається лише на матір. Загиблий був працівником залізниці та отримував дохід, яким міг забезпечувати свою дитину. Ухвалою суду від 24.04.2025 прийнято до розгляду позов у цивільній справі та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 09.05.2025 представником відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача виклала заперечення проти позову, посилаючись на те, що вини Відповідача у настанні даного випадку немає. Причиною смертельного травмування громадянки [PERSON] є його особиста груба необережність - перебування у нетверезому стані та порушення ним п. 1.5 розділу 1 та п.п.3.2.6 ЦП 0169 "Примірної інструкції з охорони праці для працівників колійного господарства Укрзалізниці " Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. У позовній заяві Позивачі зазначають, що оцінюють заподіяну моральну шкоду і розмірі по 300 000,00 грн. на кожного. Однак, при цьому не вказується розрахунок цієї суми, обґрунтування саме такого розміру відшкодування та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно Позивачеві, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У даній справі суд повинен взяти до уваги, що визначення Факту нанесення моральної шкоди, а також визначення розміру моральної шкоди у грошовому еквіваленті здійснюється судово-психологічною експертизою. На думку відповідача, Позивачі не надали належні докази і не довели заявлені ними вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 600 000 рн. В судовому засіданні представник позивачів адвокат Таргоній В.М. підтримав позовні вимоги. Представник відповідача адвокат Сковородько А.М. проти позовних вимог заперечував, вважав позов необґрунтованим. Суд, заслухавши вступне слово представника сторін, дослідивши докази, подані сторонами, письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, приходить до наступного. Як встановлено, 29.01.2024 близько 13:52 годин водій електровоза ВЛ-10 №1490 сполученням «Ужгород-Харків» [PERSON] , рухаючись залізничною дорогою сполученням «Оброшин -Чоп», станція «Струмківка», колія 1А головна 270+500 км, пікет 5, на коліях які призначені для руху в одному напрямку, зі сторони міста Ужгорода у напрямку міста Чоп, здійснив наїзд правою боковою стороною вагона на бригадира колії 1 лінійної дільниці 3-ї виробничої дільниці виробничого структурного підрозділу «Ужгородська дистанція колії» регіональної філії "Львівська залізниця" [PERSON], внаслідок чого останній загинув на місці події. Постановою слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенант поліції Ревти В.Є. від 29.06.2024, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024071170000092 від 29 січня 2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбачено ч. 3 ст. 276 КК України закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбачено ч. 3 ст. 276 КК України. З описової частини постанови про закриття кримінального провадження слідує, що при судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа [PERSON] в крові виявлено етиловий спирт в концентрації - 1,25%. Дана концентрація алкоголю стосовно живих осіб відноситься до легкого ступеня алкогольного сп`яніння. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] №87/2024 від 30.01.2024, безпосередньою причиною смерті є травмування при зіткненні з поїздом. Обставини - внаслідок травмування поїздом "Ужгород-Харків" на колії поблизу ст. Струмківка. Згідно акту службового розслідування аварії, затвердженого директором регіональної філії «Львівська залізниця» 06.02.2024, службовим розслідуванням встановлено, що 29.01.2024 року ПДБ [PERSON] з майстром шляховим (ПД-13) [PERSON] прибули електропоїздом №6541/6542 УЖГОРОД - Мукачево на з. п. Цеглівка (273 км ПК 10), де у пункті обігріву взяли журнал інструктажів, інструмент (колійний шаблон, торцевий ключ), після чого направились на ст. Струмківка. ПД-13 [PERSON] пішов складати графіки черговим по переїзду та оформляти табеля обліку робочого часу, а [PERSON] о 09 год 30 хв зайшов до приміщення чергового по станції та зробив запис в Журналі огляду Ф.ДУ-46 ПРО виконання робіт по дотяжці стикових, клємних, закладних болтів на СП N° 1. 11. ІЗ, 6 та колії N1а. Після оформлення запису ПДБ [PERSON] зайшов у пункт обігріву, Провів цільовий інструктаж з охорони праці монтерам колії [PERSON] та [PERSON] та вирушив з ними на виконання робіт, починаючи від СП N 1. В ході виконання робіт бригада переміщувалась у напрямку СП №11. Роботи виконувались під керівництвом бригадира колії [PERSON] , який також виконував функції сигналіста. О 13 год. 24 хв. ПДБ [PERSON] зателефонував ПД-13 ТЮШЦІ [PERSON] по мобільному телефону та сказав, що вони збираються на обідню перерву і запитав про місце знаходження ключів від будівлі пункту обігріву. О 13 год. 49 хв. на колії № 1а (270 км ПК 4). біля опори гучномовного зв`язку, поїздом №17 сполученням Ужгород - Харків (локомотив ВЛ-10 №1490 під управлінням ТЧМ-1 [PERSON] відбулося зіткнення локомотива поїзда та ПДБ [PERSON] , внаслідок якого він був смертельно травмований. В момент травмування колійна бригада (два монтери колії) заходилась на відстані близько 100 метрів до місця травмування. З пояснень причетних встановлено, що бригадир колії [PERSON] прямував по перегону та колії № 1а, знаходився спиною до рухомого складу та на сигнали великої гучності локомотива та крики монтерів колії не реагував. З пояснення машиніста, при наближені до вхідного світлофора ст. Струмківка він побачив трьох осіб в сигнальних жилетах, які йшли по колії № 1а в попутному напрямку, двоє йшли разом, а третій попереду. Машиніст подавав сигнали великої гучності, на які монтери колії відреагували та зійшли на узбіччя, а третій (ПДБ [PERSON] продовжував йти не озираючись, через шо машиністом [PERSON] було застосовано екстрене гальмування, проте зіткнення з потерпілим попередити не вдалося. При огляді тіла потерпілого працівниками поліції в одязі (кишенях) виявили гаманець, пачку сигарет, коробку сірників та порожній футляр від бездротових навушників, частини розбитого телефону за 20 м та 10 м від тіла. Пізніше, при детальному огляді місця події, працівники дистанції колії виявили пошкоджений навушник біля кабельної муфти «С7» на відстані близько 7 м від тіла потерпілого. Бригадир колії [PERSON] в момент травмування був в спецодязі, спецвзутті та сигнальному жилеті. Комісією встановлено, причинами смертельного травмування робітника залізничного транспорту [PERSON] стало порушення ним наступних вимог нормативних документів: п.1.5 розділу 1 ЦП-0169 Примірної інструкції з охорони праці для працівників колійного господарства Укрзалізниці", а саме: «Працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я , а також про безпеку та здоров`я оточуючих людей при виконанні робіт, чи під час перебуванні на території підприємства". П.3.2.6.ЦП-0169 Примірної інструкції з охорони праці для працівників колійного господарства Укрзалізниці", а саме: «При наближенні поїзда керівник робіт зобов`язаний відвести працівників у бік від колії у безпечне місце". п.3.2 розділу 3 Інструкції з охорони праці №17-07 для бригадира (звільненого) з поточного утримання і ремонту колії та штучних споруд затверджена наказом від 27.01.2023 року № 5, а саме: "Категорично забороняється працівникам користуватися мобільними телефонами під час знаходження на колії і виконанні колійних робіт в зоні підвищеної небезпеки, бо це може привести до погіршення пильності і уважності». Як встановлено, загиблий [PERSON] був батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] в інтересах якого був поданий позов його законним представником [PERSON] та сином [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20) та від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження №61-19345св19). Відтак, відповідач АТ "Українська залізниця", з яким машиніст електровоза [PERSON] перебував в трудових відносинах, в силу зазначених вимог закону, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного товариства у її заподіянні. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України, непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Оскільки, стороною відповідача не доведено, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу [PERSON] , а ступінь вини самого потерпілого є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України, проте не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18). Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також іншим особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.п.3, 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до приписів ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. В обґрунтування завданої шкоди, сторона позивача посилається на те, що внаслідок смерті батька та сина позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. До смерті батька та сина в позивачів було звичне для них життя, в якому він займав важливе місце. Вони втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком та сином, який поновлений бути не може. [PERSON] втратив батька в малолітньому віці - в 3 роки. Весь час, коли [PERSON] буде формуватись як особистість, в його вихованні та розвитку не буде брати участі батько. Він буде відчувати беззахисність та вразливість. Батько не зможе відводити в школу, садок, проявляти турботу, любов та піклування. Смертю батька порушено право малолітнього на гідний рівень життя, адже він втратив свого годувальника і тепер його забезпечення покладається лише на матір. Загиблий був працівником залізниці та отримував дохід, яким міг забезпечувати свою дитину. Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачам моральних страждань, істотність вимушених змін в їх життєвих стосунках, а також фактичні обставини справи. Суд приходить до висновку щодо наявності підстав для відшкодування завданої позивачам моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина та батька, порушення укладу їхнього життя. Суд звертає увагу на те, що сам факт загибелі сина та батька, за викладених обставин, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На думку суду, позивачами не в повній мірі обґрунтовано розмір (по 300 000 на користь кожного з позивачів) моральної шкоди. При цьому, суд також враховує неможливість уникнення відповідачем даного зіткнення, що спричинило загибель [PERSON] , оскільки смерть потерпілого сталася за відсутності вини відповідача, з необережності самого загиблого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, був працівником Укрзалізниці та грубо порушив приписи Примірної інструкції з охорони праці для працівників колійного господарства Укрзалізниці, затвердженої наказом Генерального директора Укрзалізниці 10.01.2007 № 019-Ц ЦП-0169. Суд вважає обґрунтованими доводи позивачів про те, що їм завдано моральну шкоду, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть рідної людини, порушення укладу їх життя. Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з [PERSON] , є груба необережність останнього, то наведене, відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, є підставою для зменшення розміру відшкодування такої шкоди. Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що слід стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю в розмірі 50 000 грн., на користь [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] - в розмірі 100 000 грн, без утримання податків та інших обов`язкових платежів, що відповідає положенням Податкового кодексу України та судовій практиці Верховного Суду. З урахуванням положення, п.п.1 п.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1,0 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року. За приписами частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з врахуванням ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати в розмірі 1500 грн. ((3000 +3000)*25%/100) по вимогах кожного з позивачів.

Outcome: partial