Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

06 лютого 2025 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в якому зазначили, що [INFO] помер їхній батько [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 19 квітня 2021 року, яким заповів в рівних частках належні йому земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (паї) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а все інше майно, що належатиме на день смерті в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що спадкодавцю належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] . З метою оформлення права на спадщину позивачі звернулися до нотаріуса, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їм відмовлено у зв`язку із тим, що право власності на спірне будинковолодіння належало померлому як голові колгоспного двору, а частки інших членів не виділені. Тому позивачі просять визнати за ними в порядку спадкування право власності по 1/3 частці на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Позивачі в судове засідання не з`явилися, подали письмові заяви про розгляд справи в їхній відсутності, позовні вимоги з вказаних підстав підтримали. Відповідачі в судове засідання також повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їхній відсутності не подали. Представник П`ядицької сільської ради, як третьої особи, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, щодо позову не заперечив. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Крім того, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач надала згоду на такий порядок розгляду справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 13 вересня 1989 року належав на правій власності колгоспному двору, головою якого був [PERSON] (а.с. 23). Згідно із довідкою виданою П`ядицькою сільською радою Коломийського району від 03 жовтня 2023 року № 161/02-32/23 господарство за адресою: [ADDRESS] , відноситься до колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , який проживав за вказаною адресою на момент смерті, у вказаному будинковолодіння на цей час ніхто не був зареєстрований. Станом на 01 липня 1990 року за вказаною адресою були зареєстровані: голова колгоспного двору, його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 27). [INFO] ркоу [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим цього ж дня Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (а.с. 21). Померлий залишив заповіт, посвідчений 19 квітня 2021 року посвідчений Великокам`янським старостинським округом П`ядицької сільської ради за реєстровим № 18, яким все належне йому майно заповів в рівних частках [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] . З метою оформлення права на спадщину за заповітом позивачі звернулися із відповідною заявою до державного нотаріуса. Однак, державний нотаріус Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок, господарські будівлі та споруди у зв`язку із тим, що вказане нерухоме майно згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , частка членів двору в даному майні не визначені (а.с. 33). Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів № 82793 від 06 листопада 2024 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , як голові колгоспного двору, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13.09.1989 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 125 від 14 червня 1987 року (а.с. 24). Згідно з даними спадкової справи № 172/2023, заведеної після смерті [PERSON] , спадщину прийняли позивачі, звернувшись 11 липня 2023 року з відповідними заявами. [PERSON] від спадщини відмовилася, про що подала відповідну заяву нотаріусу. Згідно з положеннями п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України \~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи було підтверджено належність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] до майна колгоспного двору. Членами вказаного колгоспного двору станом на 1990 рік були: [PERSON] , [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, позивачкам належала по 1/6 частки в майні колгоспного двору як членам колгоспного двору. Після смерті дружини [PERSON] [PERSON] став спадкоємцем її частки, оскільки постійно проживав та був зареєстрований з нею за адресою [ADDRESS] . Після смерті голови вказаного колгоспного двору [PERSON] , позивачі як спадкоємці за заповітом на майно померлого прийняли спадщину, звернувшись із відповідними заявами до нотаріуса. Прийнявши спадщину після смерті свого батька [PERSON] , частка у власності вказаного домогосподарства позивачок становить по 1/3 у кожної. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даній справі суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в порядку спадкування за позивачами як колишніми членами колгоспного двору та спадкоємцями [PERSON] права власності на вказане нерухоме майно. На\~підставі\~наведеного,

Outcome: approved