Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання трудових відносин припиненими. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] 27.04.2004 року зареєстрована як фізична особа - підприємець. Номер запису про державну реєстрацію 2165000000000099. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] здійснювала наступні види економічної діяльності: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (47.11); діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (46.19) та інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (47.19). 01 жовтня 2007 року між [PERSON] та позивачкою укладений безстроковий трудовий договір, згідно якого позивачка працювала продавцем в належному відповідачці магазині в селі Тростянець. 02 жовтня 2007 цей трудовий договір зареєстрований в Тиврівському районному центрі зайнятості за реєстраційним номером 1722. Позивачка деякий час працювала продавцем у ФОП [PERSON] . Відповідачка уже протягом десяти років підприємницькою діяльністю не займається. Відповідно і позивачка не працює продавцем у ФОП [PERSON] . Однак трудовий договір, укладений між нею та [PERSON] не розірваний і в центрі зайнятості рахується як діючий. Позивачка вказує, що неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням розірвати цей трудовий договір. Відповідачка на її звернення не реагує і взагалі уникає зустрічей із нею та спілкування, не дивлячись на те, що вони проживають в одному селі. В зв`язку з вище викладеними обставинами позивачка позбавлена можливості працевлаштування і змушена звернутися до суду з цим позовом. Просить безстроковий трудовий договір, укладений 01.10. 2007 року між нею [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований Тиврівському районному центрі зайнятості населення 02.10. 2007 року за № 1722 визнати припиненим на підставі ст. 38 КЗпП України. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 15.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження Підготовче судове засідання призначено на 08.05.2025. \~ \~ \~ \~ Вказану ухвалу разом з копією позовної заяви направлено відповідачці на зареєстровану адресу, яку, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вручено відповідачці особисто 27.04.2025. Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась, причин неявки не повідомила, правом подання до суду відзиву не скористалась. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 22.05.2025. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовну заяву підтримала, просить її задоволити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причин неприбуття суду не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена своєчасно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно до якого судову повістку вручено одержувачу 21.05.2025. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вислухавши позивачку суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 01\~жовтня 2007\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] укладено\~безстроковий трудовий\~договір,\~згідно якого\~ [PERSON] працювала\~продавцем в\~магазині "Універмаг"\~в селі\~Тростянець (а.с.2-3). 02 жовтня 2007 трудовий договір зареєстрований в Тиврівському районному центрі зайнятості за реєстраційним номером 1722. Відповідно до з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності відсутні (а.с.4-5). Згідно відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб ПФУ № 0228-25-17293 від 08.05.2025 та відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків [PERSON] отримувала заробітну плату від [PERSON] з 4 кварталу 2007 року по 2 квартал 2017 року включно. Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно ст. 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін. За змістом ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Ст. 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору якими, зокрема, є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (п. 2 і п. 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38,39), з ініціативи роботодавця (ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45); Згідно ч. 1, 3 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Трудовий договір припиняється тільки за наявності підстав для його припинення. Підставою припинення договору є юридичний факт або сукупність юридичних фактів, закріплених у законі та необхідних для припинення трудового договору. Вони поділяються на два види: 1) дії (життєві ситуації, що відбуваються за волею людей; вольові акти їх поведінки) сторін трудового договору або осіб, які не є його сторонами; 2) події (життєві обставини, настання яких не залежить від волі та свідомості людей: закінчення строку трудового договору; смерть працівника або роботодавця - фізичної особи тощо). У законодавстві про працю України встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян. Так, підстави припинення трудового договору окреслені у ст. 36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи: припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку); розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.38, 39 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (ст. 40, 41 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (п.3,7 ст.36, ст. 45 КЗпП України та ін.). З матеріалів цивільної справи вбачається, що трудові відносини між сторонами факкктичино припинено 01.07.2017, [PERSON] виявила бажання розірвати трудовий договір на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з власної ініціативи, однак відповідачка уникає розірвання трудового договору. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. Отже, за результатми розгляду справи суд вважає обгрунтованими позовні вимоги, та дійшов висновку, що трудові відносини між позивачкою і відповідачкою фактично припинені з 01.07.2017. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв`язку із задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved