Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

18.12.2024 року до Центрального районного суду м.Миколаєва надійшо впозов [PERSON] , який звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати особистою приватною власністю [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) однокімнатну квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилався на те , що 19.12.2016 року між ТОВ «Арена Спорт Миколаїв» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 32. Відповідно до п. 2.1 Договору Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, передати у власність Покупцеві Майнові права на Квартиру, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах визначених у даному Договорі, прийняти та оплатити Майнові права. 25.02.2017 року укладений між Позивачем та Відповідачем шлюб розірвано Керченським міським відділом актів цивільного стану Департаменту запису цивільного стану Міністерства юстиції АР Крим (окупаційною владою російської федерації). 22.01.2018 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний) укладено Договір дарування грошових коштів на суму 310 000,00 грн. 24.01.2018 року ТОВ «Арена Спорт Миколаїв» видано довідку № 23, відповідно до якої [PERSON] здійснив оплату згідно Договору купівлі-продажу майнових прав № 32 від 19.12.2016 року в повному обсязі в сумі 304 128,00 грн. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.08.2022 року по справі № 490/9961/21 укладений між Позивачем та Відповідачем шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 03.10.2022 року. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.12.2024 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.02.2025 року витребувано у\~Головного центру\~обробки спеціальної\~інформації Державної\~прикордонної служби\~України (01601\~м.Київ,\~вул.Володимирська,\~26)\~інформацію про\~перетин кордону\~України в\~період з 2014 року по теперішній час , а саме: [PERSON] [INFO] Громадянка України та [PERSON] [INFO] Громадянка Російської Федерації Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 17.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач повторно не з`явивися в судове засідання, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8ст. 178ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положеннямстатті 280ЦПК України. Відповідно до ч. 2ст. 247ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положеннямстатті 280ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № [NUMBER] від 27.12.2013 року. 19.12.2016 року між ТОВ «Арена Спорт Миколаїв» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 32. Відповідно до п. 2.1 Договору Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, передати у власність Покупцеві Майнові права на Квартиру, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах визначених у даному Договорі, прийняти та оплатити Майнові права. 25.02.2017 року укладений між Позивачем та Відповідачем шлюб розірвано Керченським міським відділом актів цивільного стану Департаменту запису цивільного стану Міністерства юстиції АР Крим (окупаційною владою російської федерації). 22.01.2018 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний) укладено Договір дарування грошових коштів на суму 310 000,00 грн. 24.01.2018 року ТОВ «Арена Спорт Миколаїв» видано довідку № 23, відповідно до якої [PERSON] здійснив оплату згідно Договору купівлі-продажу майнових прав № 32 від 19.12.2016 року в повному обсязі в сумі 304 128,00 грн. 24.01.2018 року ТОВ «Арена Спорт Миколаїв» та [PERSON] підписано акт прийому-передачі майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 Акту, Продавець на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 32 від 19.12.2016 року передає, а Покупець приймає однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 25.01.2018 року приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. зареєстровано право власності Позивача на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з ДРРПНМ № 111744108 від 25.01.2018 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.08.2022 року по справі № 490/9961/21 укладений між Позивачем та Відповідачем шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 03.10.2022 року. Згідно відповіді\~Головного центру\~обробки спеціальної\~інформації Державної\~прикордонної служби\~України \~в період з 2017 року по теперішній час інформація щодо перетинання державного кордону України громадянкою України [PERSON] [INFO] - відсутня. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наведених вище доказів вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача, які він отримав згідно укладеного договіру дарування грошових коштів від [PERSON] . Крім того, суд враховує, що на час придбання та оплати вказаної квратири відповідачка взагалі не приїздила в Україну з тимчасово окупованих територій . Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий сбір сплачений позивачем при подачі позову до суду

Outcome: approved