Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

У вересні 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в редакції від 15 травня 2023р. (а.с. 216, 217 т.1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора, і з урахуванням уточнень до позову, в редакції від 11 вересня 2023р. (а.с. 7-20 т. 2), просила суд: - ухвалити судове рішення, яким визнати право власності в спільному майні подружжя за [PERSON] , [INFO] на частину квартири [ADDRESS] , яке було набуто в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] (далі по тексту - вимога № 1); - ухвалити судове рішення, яким визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] , за позивачкою [PERSON] , що отримано у власність по закону у спадок від померлої [INFO] матері - [PERSON] (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що її мати [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано, з 14 лютого 1981р. по 11 січня 2000р. [INFO] [PERSON] померла. [INFO] [PERSON] помер. За час перебування, у зареєстрованому шлюбі, подружжям « [PERSON] » було сплачено паєнакопичення в повному обсязі, та набуто у власність зазначену вище квартиру, в якій постійно були зареєстровані та проживали: [PERSON] , його дружина - [PERSON] , їх спільний син - [PERSON] , та позивачка, як донька [PERSON] , від першого шлюбу. Після смерті [PERSON] , позивачка та її молодший брат [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, фактично прийняли спадщину, в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак, після смерті колишнього чоловіка матері позивачки - [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини, звернулися, його сини від першого та другого шлюбу - відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , які фактично не визнають права матері позивачки, у спільному майні подружжя « [PERSON] » на частину спірної квартири, вважаючи, що членом ЖБК «Луч» був одноособово померлий [PERSON] , який в подальшому зареєстрував право власності на спірну квартиру, я який був одноособовим власником цієї квартири. В досудовому порядку, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру, які б підтверджували частку спадкодавця [PERSON] , у справі спільної власності на спірну квартиру. З метою захисту своїх порушених прав позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 25 січня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 109-114 т. 1), в якому відповідач [PERSON] визнав заявлені позовні вимоги. 15 травня 2023р. стороною позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 216, 217 т. 1 - вимога № 2). 17 травня 2023р. стороною позивача подано клопотання про долучення доказів (а.с. 233-238 т. 1). 11 вересня 2023р. стороною позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 7-20 т. 2 - вимога № 1). 22 березня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] (а.с. 94-98 т. 2), та заява про розгляд справи у його відсутність. 25 березня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 100-103 т. 2), в якому відповідач [PERSON] проти позову заперечив, зазначивши, що власником спірної квартири був одноособово його померлий батько [PERSON] , який за власні особисті кошти сплатив повністю паєнакопичення за спірну квартиру, а тому твердження позивачки, що спірна квартира була спільної сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] є безпідставними. Також на думку сторони відповідача вимога № 1, заявлена стороною позивача з пропуском строків позовної давності, в силу положень ст. 72 СК України. 02 квітня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] на позов (а.с. 118-121 т. 2), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, наголошуючи, що доводи та аргументи відповідача [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. 03 квітня 2024р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] на відзив [PERSON] на позов, які за змістом є аналогічними відповіді на відзив сторони позивача (а.с. 124, 125 т. 2). 13 травня 2024р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про приєднання доказів по справі (а.с. 131-135 т. 2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 23 вересня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення представників відповідача [PERSON] (а.с. 195-199 т. 2). 29 січня 2025р. на адресу суду стороною відповідача [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 214-217 т. 2). 28 березня 2025р. на адресу суду надійшли письмові пояснення, доводи та міркування сторони позивача щодо поданої заяви про застосування строків позовної давності (а.с. 236-238 т. 2). В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заявлені позовні вимоги визнала. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві, зазначивши, що спірна квартира є особистою власністю [PERSON] , стороною позивача обрано неналежний спосіб захисту та пропущено строки позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 14 лютого 1981р. по 11 січня 2000р., [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 37, 42 т. 2). Зі змісту ордера від 10 січня 1984р. за № 639706 серії Ж (а.с.39 т. 2), [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] , доньці дружини від першого шлюбу [PERSON] , їх спільному сину [PERSON] було надано право на вселення до двохкімнатної квартири [ADDRESS] , на підставі протоколу житлової комісії від 24 листопада 1983р. № 72/3-83 та в подальшому [PERSON] було знято з кооперативного обліку (а.с. 153, 154 т. 2). Згідно довідки ЖБК «Луч» від 05 червня 2023р. за № 2 (а.с. 40 т. 2), сума пайового внеску за зазначену вище квартиру була сплачена 10 січня 1984р. членом ЖБК «Луч» [PERSON] , в повному розмірі 3600,0 крб. СРСР. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивачки та відповідача [PERSON] (а.с. 43 т. 2). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 44 т. 2) батько відповідачів: [PERSON] (син від першого шлюбу), [PERSON] (син від другого шлюбу). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 41 т. 2), на підставі заяви відповідача [PERSON] було зареєстровано 15 січня 2022р. право власності [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] . Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023р. по цивільній справі № 761/16556/23, яке набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114712742), після смерті [PERSON] , Першою київською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 68879490 (у нотаріуса № 2103/2021); із заявами про прийняття спадщини звернулись сини, як спадкоємці першої черги за законом: [PERSON] та [PERSON] , до спадкової маси належить: квартира [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, 12 липня 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після смерті її матері [PERSON] та була заведена спадкова справа № 70923598 (у нотаріуса № 869/2023) (а.с. 53 т. 2). Відповідно до довідки від 09 серпня 2023р. за № 4917/02-14 (а.с.54 т. 2) до складу спадкоємців, після смерті [PERSON] входять: позивачка та відповідач [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, які на момент смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем, за адресою спірної квартири. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка [PERSON] наголошувала, що за час перебування в шлюбі її матері разом з [PERSON] , цим подружжям було набуто спірну квартиру [ADDRESS] , шляхом сплати всієї суми паєнакопичення, не дивлячись, що членом ЖБК був лише померлий чоловік її матері [PERSON] , проте паєнакопичення було плачено єдиним платежем під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до частини 3 ст. 1268 цього Кодексу, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004р.; та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За змістом ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин - набуття спірної квартири) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Положеннями ч. 1 ст. 15, ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Таким чином, суд вважає, що спірна квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , та їх частки у праві спільної сумісної власності, в силу положень ст. ст. 28, 29 КпШС України, при цьому судом враховано, що сплата паєнакопичення відбулася єдиним платежем, під час перебування зазначених осіб в зареєстрованому шлюбі - 10 січня 1984р. Доводи сторони відповідача [PERSON] , що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , як члена ЖБК «Луч», судом оцінюється критично, як, і доводи сторони відповідача, що при сплаті паєнакопичення за спірну квартиру, були використані платежі за паєнакопичення за квартиру [ADDRESS] , враховуючи, що протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача на підтвердження зазначених доводів не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021р. у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021р. у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У частині 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021р. у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), суд касаційної інстанції зазначив, що: «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018р. у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018р. у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019р. у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020р. у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020р. у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020р. у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020р. у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень ст. 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Таким чином, позивачка при зверненні до суду з вимогою № 1, не врахувала, що визнання права власності в спільному майні подружжя за [PERSON] на частину спірної квартири [ADDRESS] є неналежним способом захисту прав сторони позивача, з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання стороною позивача неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволені вимоги № 1. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивачки є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачкою (вимога № 2). Звертаючись до суду з вимогою № 2, позивачка просила суд визнати за нею право власності на частину спірної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , оскільки відповідачі по справі, в досудовому порядку не визнали її право на спадкування, після смерті матері на частину спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції Верховного Суду, з аналогічних правовідносин, наведені в постанові від 14 серпня 2024р. по справі № 522/3974/20, а також беручи до уваги, що спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , які прийняли спадщину, є: позивачка та її брат відповідач [PERSON] , який протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявив про відмову від спадщини, то суд вважає, що вимога № 2 підлягає частковому задоволенню, а саме: слід визнати за позивачкою право власності на частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері позивачки - [PERSON] , враховуючи, що після смерті спадкодавця [PERSON] до складу спадкової маси належить - частина спірної квартири. Заява сторони відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, в порядку ст. 267 ЦК України, з посиланням на положення ст. 72 СК України не підлягає задоволенню, оскільки початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, може обчислюватися не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС або дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один зі співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України), аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019р. у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020р. у справі № 320/3072/18. При цьому, протягом всього часу розгляду справи, судом не було встановлено, що після розірвання шлюбу між колишнім подружжям [PERSON] виник спір про поділ майна, оскільки до часу смерті, і [PERSON] , і його колишня дружина [PERSON] проживали разом в спірній квартирі, і питання поділу майна в них не виникало. Разом з тим, після звернення позивачки до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON] , відповідачі не визнали право спільної сумісної власності померлої [PERSON] на частину спірної квартири, а тому на думку суду строк позовної давності позивачкою при зверненні до суду не пропущений. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1500,0 грн., та з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 750,0 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, шляхом зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути останній - 750,0 грн., згідно квитанції № 51 від 23 вересня 2022р. Київського РУ АТ «Ощадбанк».

Outcome: partial