Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення. Позивачкою до суду була подана уточнена позовна заява, яка була прийнята судом. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 01.01.2007 по 29.12.2023 проживала однією сім`єю з [PERSON] до його загибелі. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, утримували житло та разом проводили свій спільний час, у тому числі відпочинок. У період спільного проживання, вони зберігали всі свої накопичені грошові кошти на депозитних рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України». Після загибелі [PERSON] позивачка зверталась до ДП «Державне київське конструкторське бюро «Луч» та первинної профспілкової організації підприємства з метою отримання грошових виплат у зв`язку із загибеллю [PERSON] . Однак отримала відповідь, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі члена профспілки здійснюється за заявою одного із членів сім`ї по мірі надання підтверджуючих документів. Встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу є необхідним для вирішення майнових питань, що виникли після смерті [PERSON] , а також для визнання грошових коштів, що містяться на депозитних або інших рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в будь-яких банківських установах на території України спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . На підставі наведеного вище просить: - Встановити юридичний факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 01.01.2007 по 29.12.2024. - Визнати, що грошові кошти, які зберігаються на банківських рахунках: № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] ; № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] ; № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] ; № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України» є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] - Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину від грошових коштів загальною сумою 815028,39грн, що зберігаються на банківському рахунку № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України», що становить грошову суму у розмірі 407514,19грн. - Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину від грошових коштів загальною сумою 6500,00грн, що зберігаються на банківському рахунку: № [NUMBER] (980) номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України», що становить грошову суму у розмірі 3250,00грн. - Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину від грошових коштів загальною сумою 2277,40грн, що зберігаються на банківському рахунку: № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України», що становить грошову суму у розмірі 1138,70гргн. - Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину від грошових коштів загальною сумою 50,00грн, що зберігаються на банківському рахунку: № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України», що становить грошову суму у розмірі 25,00грн. 11.03.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження по справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 10.04.2024 до суду від адвокатки Новікової О. Л., яка представляє інтереси відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що померлий [PERSON] завжди був зареєстрований за адресою: с. Рябухи, Прилуцький район, Чернігівська область. Після переїзду до м. Києва, [PERSON] почав працювати в ДП «Державне київське конструкторське бюро «Луч» таорендувати житло. За місцем роботи [PERSON] познайомився з [PERSON] , та почав підтримувати з нею дружні стосунки. У подальшому [PERSON] запропонувала [PERSON] орендувати в неї окрему кімнату в її квартирі, на що останній погодився. Зазначають, що роботодавцем [PERSON] відшкодовувались витрати, необхідні на оренду житла. Оскільки [PERSON] орендував кімнату в квартирі у позивачки, тому в його амбулаторній медичній картці була вказана адреса: [ADDRESS] . Звертають увагу, що з фотографій долучених позивачкою, не можливо встановити ознаки, які б доводили романтичні відносини між сторонами. Фотознімки більше свідчать про спільне відвідування корпоративних заходів, святкових зустрічей та поодиноких випадків відпочинку за кордоном. Зазначають, що факт спільного відпочинку [PERSON] та [PERSON] не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вказують, що додані позивачем докази не доводять факту сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] . Зазначають, що [PERSON] , під час розмов зі своєю матір`ю, не представляв [PERSON] як цивільну дружину, а більше як знайому, в якої він винаймає квартиру, та з якою іноді проводить вільний час. Вказують, що від загибелі [PERSON] , позивачка розуміє, що у нього були певні заощадження, намагається встановити факт спільного проживання та заволодіти частиною коштів. А тому на підставі наведеного просять суд залишити позовні вимоги без задоволення. 12.04.2024 до суду від адвокатки Новікової О. Л., яка представляє інтереси відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву аналогічний відзиву поданого в інтересах відповідачки [PERSON] . Відповідно до якого також просять залишити позовні вимоги без задоволення. 12.04.2024 до суду від АТ "Державний ощадний банк України" надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що банк не є учасником правовідносин спадкування, результати розгляду справи не впливають на права та інтереси банку. Вказують, що з наданих позивачем доказів не можливо остаточно встановити юридичного факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] у період з 01.01.2027 по 29.12.2023. 22.04.2024 до суду від адвоката Максимова М. І., який представляє інтереси [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що стороною відповідача не надано жодного доказу на підтвердження реального існування орендних відноси між [PERSON] та [PERSON] . Вказують, що [PERSON] після переїзду до м. Києва впродовж року проживав зі своєю рідною сестрою [PERSON] . І тільки в кінці грудня 2006 року він переїхав до [PERSON] , з якою в нього склались романтичні відносини. В квартирі, на момент переїзду [PERSON] також проживали батьки позивачки. Наголошують, що впродовж 17 років позивачка з [PERSON] вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, разом проводили ремонт в своєму житлі. Під час відпочинку проживали в одній кімнаті і разом бронювали всі апартаменти. Також зазначають, що позивачка під час проживання з [PERSON] , поповнювала мобільний номер телефону його матері. Зазначають, що друзі та близьке оточення [PERSON] сприймало позивачку як його дружину. 24.09.2024 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, було частково задоволено клопотання адвоката Максимова М. І, який представляє інтереси [PERSON] про витребування доказів. 15.10.2024 до суду від АТ "Державний ощадний банк України" на виконання ухвали суду, надійшла інформація про відкриті рахунки на ім`я [PERSON] та залишки по цим рахункам. 13.02.2025 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, було задоволено клопотання представниці відповідачки - адвокатки Новікової О. О. про витребування доказів. Витребувано у ДП «Державне Київське конструкторське бюро «ЛУЧ» заяву [PERSON] , подану за місцем робити про надання матеріальної допомоги в зв`язку з частковим покриттям оренди житла останнім та наявні копії документів подані до неї. 14.03.2025 до суду від ДП «Державне Київське конструкторське бюро «ЛУЧ» надійшла заява про виконання ухвали суду, відповідно до якої зазначено, що підприємство не отримувало заяву [PERSON] про надання матеріальної допомоги у зв`язку з частковим покриттям оренди житла останнім. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Максимов М. І., в судове засідання, призначене на 06.05.2025 не з`явились. До суду від адвоката Максимова М. І. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник - адвокатка Новікова О. О., в судове засідання, призначене на 06.05.2025 не з`явились. До суду від адвокатки Новікової О. О. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача. У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі з урахуванням поданих письмових судових дебатів. Представник АТ "Державний ощадний банк України", в судове засідання, призначене на 06.05.2025 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. У судовому засідання, призначеному на 22.01.2025 були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачка [PERSON] , в якості свідка надала свідчення про те, що в 2006 році вона познайомилась з [PERSON] , а в 2007 році вони почали проживати разом в її трьохкімнатній квартирі. В одній кімнати проживала вона з [PERSON] , в другій кімнаті проживала її мати, а в третій кімнаті проживав її батько. Засвідчувала, що вони з [PERSON] разом проводили час, відпочивали. Бюджет і всі збереження у них були спільним. Свідок [PERSON] надала в суді свідчення, відповідно до яких пояснювала, що знає [PERSON] з 2002 року, а [PERSON] знала з 2003 року. Вони були співробітниками. Засвідчувала, що [PERSON] та [PERSON] були родиною. Вони все робили разом. Разом відпочивала та робили покупки. [PERSON] отримував кошти за компенсацію оренди житла. Свідок [PERSON] надала в суді свідчення, відповідно до яких пояснювала, що з 2007 року вона знала, що [PERSON] та [PERSON] одружились. Так їй повідомила мати позивачки. Зазначала, що [PERSON] називав мати [PERSON] тещею. Покійний син свідка дружив з [PERSON] , а тому свідок знала, що [PERSON] та [PERSON] були дуже дружні та жили щасливою сім`єю. Свідок [PERSON] надала в суді свідчення, відповідно до яких пояснювала, що з 1979 року вона була подругою з позивачкою. Зазначала, що з 2007 року вона була знайома з [PERSON] . Мати [PERSON] називала [PERSON] зятем. Також пояснювала суду, що [PERSON] та [PERSON] проживала в одній кімнаті, спали в одному ліжку. Вони разом придбали автомобіль, вели спільний бюджет та витрачали спільні кошти на сім`ю. Зазначала, що дізналась про те, що [PERSON] та [PERSON] не перебували в офіційному шлюбі, лише після смерті [PERSON] , і така інформація її дуже здивувала. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. 24.01.2001 [PERSON] , згідно відомостей з паспорту громадянина України серії [NUMBER] , розірвала шлюб з [PERSON] на праві приватної власності має квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло та Договором дарування 2/3 частини квартири. [PERSON] була укладена угода з ТОВ «Віка-ТВ» від 27.03.2008 про користування мережею кабельного телебачення за адресою: [ADDRESS] . На ім`я [PERSON] надходили квитанції про оплату послуг кабельного телебачення. [PERSON] при використанні послуг лікарів, зазначав свою адресу проживання: [ADDRESS] , що підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого. Згідно із копії заяви на ім`я головного лікаря поліклініки № 3 Шевченківського району м. Києва Ярового М. М. від 28.01.2013, [PERSON] просив дозволу на отримання медичної допомоги та оформлення листка непрацездатності в поліклініці, у зв`язку із проживанням за адресою: [ADDRESS] (проживання у жінки). Згідно із квитанції до прибуткового касового ордера № 27-1 ВІД 03.09.2020, [PERSON] придбала тур до Туреччини. Відповідно до відомостей з паспорту громадян України для виїзду за кордон, [PERSON] від 03.09.2020 має відмітку в паспорті про в`їзд в « [PERSON] ». [PERSON] , згідно відомостей з трудової книжки, з 2003 року працював на ДП «Конструкторське бюро «Луч». Був нагороджений грамотами генерального директора ДП «Деррж ККБ «Луч» за сумлінну працю та високий професіоналізм. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] . Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть № 010-5137, причиною смерті [PERSON] є ушкодження внаслідок військових дій від вибуху. Як убачається з листа Слідчого управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області [PERSON] повідомлено, що ГУ СБУ України у м. Києві та Київській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 2202310110000900. Зазначено, що 06.03.2024 було встановлено, що [PERSON] загинув в наслідок ракетного обстрілу. 30.01.2024 [PERSON] зверталась до Директора ДП «Державне Київське конструкторське бюро «ЛУЧ» та до Голови Первинної профспілкової організації ПАУ в Державному Київському конструкторському бюро «ЛУЧ» із заявами про здійснення виплат за померлого цивільного чоловіка. 13.02.2024 від Голови Первинної профспілкової організації ПАУ в Державному Київському конструкторському бюро «ЛУЧ» Ковальова О. Л. отримала відповідь, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі члена профспілки здійснюється за заявою одного із членів сім`ї по мірі надання підтверджуючих документів. Згідно із листа АТ "Державний ощадний банк України", який надійшов до суду на виконання ухвали суду, на ім`я [PERSON] у банку були відкриті наступні рахунки: -[NUMBER] , залишок на рахунку становить 815028,39грн; -[NUMBER] , залишок на рахунку становить 6500,00грн; -[NUMBER] , залишок на рахунку становить 50,00грн; -[NUMBER] , залишок на рахунку становить 2277,40грн. Позивачкою, на підтвердження факту спільного проживання, до матеріалів справи надані фотокартки з різних періодів життя, з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] разом відпочивали, відвідували урочисті події, святкували свята в колі рідних та друзів. Матеріали справи також містять особисте листування між [PERSON] та [PERSON] , на підтвердження того, що між сторонами склались саме шлюбні відносини, а не дружні. Також позивачкою до суду надані копії квитанцій, товарних та фіскальних чеків на придбання господарчих та будівельних матеріалів, які використовувались для проведення ремонтних робіт в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи містять результати досліджень, зокрема спермограми [PERSON] , зроблені в медичній лабораторії «Діла» від 03.03.2010, на підтвердження факту спроби [PERSON] та [PERSON] мати дітей. Такі дії підтверджували в судовому засіданні свідки, які зазначали, що [PERSON] та [PERSON] намагалися розібратися зі своїм здоров`ям задля можливості мати спільних дітей. Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. Суд вважає встановлений факт, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали разом як чоловік та дружина. Були пов`язанні спільним побутом, який ґрунтувався на спільному бюджеті, що вбачається із належних та допустимих доказах які містяться в матеріалах справи, а саме: обслуговуванням [PERSON] в поліклініці за адресою місця проживання: [ADDRESS] , укладеною [PERSON] угодою про користування мережею кабельного телебачення за адресою: [ADDRESS] , спільним відпочинком, фотокартками різних періодів життя, показами свідків, тощо. До того ж з фотокарток які додані до матеріалів справи дійсно вбачається, що [PERSON] та [PERSON] за період свого проживання разом мали спільний сімейний побут, проводили разом час, мали спільний відпочинок за кордоном, здавалися дружньою, закоханою та щасливою родиною. Крім того, суд також бере до уваги свідчення свідків які зазначали, що позивачка [PERSON] разом з померлим [PERSON] дійсно проживали разом і достатньо тривалий час. Відносини між ними були дуже близькі та теплі, що відповідало притаманному поняттю - подружжя. Таким чином у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідками. Відомостей про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим доказам по справі. Натомість суд критично ставиться до тверджень сторони відповідача про те, що [PERSON] лише орендував у [PERSON] кімнату. Оскільки доказів такої оренди суду не надано. Крім того, ці твердження спростовуються листом ДП «Державне Київське конструкторське бюро «ЛУЧ» в якому зазначено, що підприємство не отримувало заяву [PERSON] про надання матеріальної допомоги у зв`язку з частковим покриттям оренди житла останнім. У судовому засіданні стороною позивачки були надані послідовні та логічні пояснення і докази про проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] до самої його смерті, що не викликають сумніву щодо їх достовірності, тому суд бере їх до уваги. Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Отже суд вважає встановленим факт, що позивачка спільно проживала з померлим [PERSON] з 01.01.2007 по 29.12.2023, їхнім взаєминам були притаманні ознаки шлюбу і сім`ї, що підтверджується дослідженими судом доказами. Встановлення цього факту породжує для позивачки юридичні наслідки, від яких залежать її майнові права на визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів, розміщених на банківських рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України». Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 2 ст. 74 ЦПК України на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Главою 8 Сімейного кодексу України обумовлені основні риси права спільної сумісної власності подружжя. Так, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до статей 63, 69 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Суд установив, що під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України» були відкриті рахунки, на яких зберігались кошти. Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, дає правові підстави суду визнати, що грошові кошти, які зберігаються на банківських рахунках: № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] ; № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] ; № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] ; № [NUMBER] (980), номер рахунку у форматі IBAN: [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України» є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд установив, що грошові кошти накопичувались на рахунку [PERSON] у період проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з [PERSON] , що відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України визначає статус цього майна як спільна власність подружжя. На підставі викладеного вище, суд дійшов до висновку, що в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/2 частину грошових коштів, що зберігаються на банківських рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Державний ощадний банк України». Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. До того ж у контексті статті 13 Конвенції слово «засіб правового захисту» означає не засіб правового захисту, який має бути успішним, а просто доступний засіб правового захисту перед органом, уповноваженим розглядати скаргу по суті. (рішення ЄСПЛ у справі «C. проти Сполученого Королівства», 1983 рік). Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. У зв`язку з задоволенням позову, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 6541,68грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідачів по 3270,84 з кожного.

Outcome: approved