Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

10 липня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальше уточнення позовних вимог, послалась на те, що позивач з 01 липня 2022 року на підстав безстрокового трудового договору перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, обіймаючи посаду майстра. 22 вересня 2023 року позивач отримала від відповідача лист-повідомленням про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку зі звільненням з 11 вересня 2023 року через систематичне невиконання своїх обов`язків. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року по справі №199/8625/23 було визнано незаконним та скасовано наказ відповідача про звільнення від 11 вересня 2023 року та поновлено позивача на роботі. Вказане рішення набрало законної сили. Через недопуск відповідачем позивача до роботи та фактичне припинення своєї діяльності позивач повернулась з м. Одеси до місця свого проживання у м. Дніпро, а 11 квітня 2024 року подала заяву про звільнення за власним бажанням з 29 квітня 2024 року, яку відправила відповідачу. Однак відповідач наказ про звільнення не позивача за її заявою не прийняв, що перешкоджає позивачу реалізувати своє право на працю. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати припиненими трудові відносини між сторонами з 29 квітня 2024 року згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків її позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем виявлених недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2025 року у відповідача та приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) судом витребувано докази. В останнє судове засідання позивач, її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, натомість від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача та підтримання позовних вимог. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, свого представника не направив, правом на подання відзиву не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін та здійснити розгляд справи по суті в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що повідомленням відповідача від 12 вересня 2023 року №1209 позивачу було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку з її звільненням через систематичне невиконання своїх обов`язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку, з 11 вересня 2023 року згідно п.3 ст.40 КЗпП України. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року по цивільній справі № 199/8625/23 (провадження №2/199/505/24), яке набрало законної сили 26 березня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ відповідача від 11 вересня 2023 року про звільнення позивача з посади майстра у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Кліор Мореллі», поновлено позивача на вказаній посаді у відповідача із зобов`язанням останнього виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду, а також розподілено судові витрати. Наведені у двох абзацах вище фактичні обставини підтверджуються копією вищевказаного рішення суду. 11 квітня 2024 року позивачем складено та направлено відповідачу на адресу його місцезнаходження, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, заяву про звільнення позивача на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажання з 29 квітня 2024 року, мотивовану переїздом на нове місце проживання. Дані обставини підтверджуються копією заяви позивача про звільнення за власним бажанням, копією поштової документації, копією довідки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів та свідчень про прийняття відповдіачем будь-яких рішень наслідками розгляду заяви позивача про її звільнення за власним бажанням або про звільнення з будь-якої іншої підстави. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, КЗпП України. Так, відповідно до ст.ст.8, 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Аналогічні положення містить ст.ст.2, 5-1 КЗпП України. Положеннями ст.5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом норми ст.22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно ст.36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору за ініціативою працівника (ст.ст.38, 39 КЗпП України). В свою чергу, нормою ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Нормами ст.ст.1, 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку, ґрунтуючи своє рішення нижчевикладеним. Так, Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року №14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначав, що визначене ст.43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації, що полягає не тільки в укладенні, а й у припиненні працівником вже існуючого трудового договору (контракту), трудових правовідносин із роботодавцем. В свою чергу, ст.36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору за ст.38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі №545/2544/13-ц, який знайшов своє подальше застосування у постановах Верховного Суду від 04 травня 2022 року по справі №761/16900/20, від 16 листопада 2022 року по справі №465/4294/18, від 14 грудня 2022 року по справі №521/574/22, від 11 грудня 2024 року по справі №752/8014/21. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Наведений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року по справі №377/169/20. Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то приймаючи до уваги, що позивач у передбачений законом спосіб та порядку реалізувала своє право на припинення своїх трудових правовідносин із відповдіачем в односторонньому порядку за власною ініціативою на підставі ст.38 ч.1 КЗпП України шляхом подання заяви про звільнення за власним бажанням, однак відповідач не виконав свого обов`язку щодо прийняття рішення про звільнення позивача за наведеної підстави, суд приходить до висновку, що право позивача на припинення трудового договору є порушеним. Відтак, оскільки згідно норм законодавства та правових позицій Верховного Суду за встановлених судом обставин спірних правовідносин сторін трудові відносини сторін мали бути припиненими незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії, суд приходить до висновку про припинення трудових правовідносин позивача з відповідачем саме із вказаних позивачем у її заяві про звільнення дати та підстави, що, свою чергу, свідчить про правомірність, обґрунтованість та доведених позовних вимог, а також про обрання позивачем ефективного способу захисту. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved