Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

11.02.2025 представником позивача [PERSON] , адвокатом Повалій О.В., через систему «Електронний суд» було подано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 18 жовтня 1999 року по 22 грудня 2022 року працював у різних структурних підрозділах відповідача на різних посадах, що підтверджується трудовою книжкою. За час роботи 01.12.2007 з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом форми Н-1 від 05.12.2007 та актом форми Н-5 від 05.12.2007. Пункт 6 акту Н-1 вказує, що під час вантаження елементів кріплення у вагон УВГ-3,3 через неузгодженість дій палець лівої кисті позивача був притиснутий між елементом кріплення і бортом вагону. Згідно з довідкою МСЕК від 03.04.2008 (серія ДНА-02 № 024772) позивачу первинно безстроково встановлено 5% втрати професійної працездатності через трудове каліцтво. Позивач зазначає, що травма спричинила фізичний біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражене у тривозі та дратівливості, втрату нормальних життєвих зв`язків і необхідність додаткових зусиль для організації життя. Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 245 000 грн і просить стягнути цю суму з відповідача. Позивач просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 14.02.2025 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 10.03.2025 представником відповідача Єлістратовим Р.В. через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що причиною нещасного випадку було порушення позивачем пункту 3.1 «Інструкції для гірничого робітника з ГРВ підземного», що свідчить про його грубу необережність; позивач не надав доказів моральних страждань, зокрема висновків психологічної експертизи, а також розрахунку суми 245 000 грн; розмір відшкодування за 5% втрати працездатності не може перевищувати 5 000 грн. Відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 15.06.2020 (справа № 212/3137/17-ц) та від 14.07.2020 (справа № 212/6988/17-ц), які вказують на необхідність врахування вини потерпілого. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки позивач з 18 жовтня 1999 року по 22 грудня 2022 року працював у різних структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на різних посадах. Згідно з актом розслідування нещасного випадку форми Н-1 від 05.12.2007 та актом форми Н-5 від 05.12.2007, у позивача 01.12.2007 встановлено травму: притиснення пальця лівої кисті під час виконання трудових обов`язків. Причини травми: неузгодженість дій під час вантаження елементів кріплення у вагон. Нещасний випадок пов`язаний з виробництвом. Відповідно до довідки МСЕК від 03.04.2008 (серія ДНА-02 № 024772) позивачу первинно безстроково встановлено 5% втрати професійної працездатності. Триваючі проблеми зі здоров`ям, отримані внаслідок нещасного випадку, підтверджуються актами Н-1, Н-5, довідкою МСЕК, які засвідчують фізичний біль та обмеження працездатності позивача. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Ст. 3 Конституції України встановлює, що життя і здоров`я людини, її честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю. У ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Ст. 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Ст. 160 КЗпП України передбачає, що постійний контроль за додержанням вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Ст. 173 КЗпП України встановлює, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом. Частина 2 ст. 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується незалежно від вини, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 1 Гірничого закону України шахтні роботи належать до умов підвищеної небезпеки. Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання або зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. \~Пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для здоров`я умовах, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає додаткових зусиль для організації життя, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладається на роботодавця незалежно від форми власності. Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначає, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Відтак, законодавством України презюмується обов`язок відповідача на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками, та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ При цьому відсутність вини відповідача у виникненні нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача за завдану позивачу шкоду; до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять насамперед моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Як вже вказувалося судом, ч.5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Цим самим встановлюється перерозподіл обов`язку доказування, що зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Відтак, володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. Ч. 2, 3 ст. 1193 ЦК України передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Судом не було встановлено, що нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, стався внаслідок умислу позивача, як прямого, так і непрямого, на заподіяння собі шкоди. Те, що 01.12.07\~р.\~позивач [PERSON] \~і третя\~особа ( [PERSON] )\~під час\~вантаження демонтованих,\~після перекріплювання\~штреку,\~елементів збірного\~кріпи у\~вагон,\~через неузгодженість\~(під\~якою суд\~розуміє неузгодженість\~синхронізації у\~часі та\~за характером\~спільних неодноразово\~повторюваних дій\~працівників)\~позивач не\~встиг прибрати\~руку і\~палець лівої\~кісті був\~притиснутий між\~елементом кріплення\~і бортом\~вагону є грубою необережністю, що не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності, а лише передбачає зменшення розміру відшкодування завданої шкоди. Суд частково погоджується із аргументом відповідача про грубу необережність позивача, проте відповідно до п. 10 акту №32 за формою Н-1 від 05.12.2007, як особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, крім позивача, зазначено також ще 3 особи ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) Згода позивача на роботу в умовах підвищеної небезпеки відповідно до ст. 29 КЗпП України не звільняє відповідача від обов`язку забезпечувати безпечні умови праці (ст. 153 КЗпП), не спростовує зв`язку травми з умовами праці, оскільки акти Н-1, Н-5 чітко вказують на виробничий характер нещасного випадку. Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 15.06.2020 (справа № 212/3137/17-ц) та від 14.07.2020 (справа № 212/6988/17-ц) щодо необхідності врахування вини потерпілого відповідають висновкам суду у даній справі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 25.04.2018 у справі № 212/7705/18 (провадження № 61-6552св18), відшкодування моральної шкоди за нещасний випадок на виробництві не залежить від вини роботодавця, якщо є юридичні факти, що підтверджують моральні страждання працівника або втрату нормальних життєвих зв`язків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п. 90) дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Судом встановлено, що після нещасного випадку 01.12.2007 позивач продовжував працювати на підприємстві відповідача до 22.12.2022, а травма, підтверджена актами Н-1, Н-5 та довідкою МСЕК, спричинила стійку втрату працездатності, що підтверджує зв`язок ушкодження здоров`я з умовами праці у відповідача. Надані позивачем докази (акт Н-1 від 05.12.2007, акт Н-5 від 05.12.2007, довідка МСЕК від 03.04.2008) повною мірою засвідчують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні трудових обов`язків, що призвело до фізичних страждань (біль) та моральних страждань (психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражені у тривозі, дратівливості). Втрата працездатності (5%) обмежила можливість позивача вести активний спосіб життя, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності моральної шкоди через відсутність психологічної експертизи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 моральна шкода може складатися з переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенням життєвих зв`язків через неможливість активного способу життя чи іншими негативними наслідками, що має місце у цій справі. Фізичні страждання позивача, підтверджені актами Н-1, Н-5, та втрата працездатності є достатніми доказами моральної шкоди. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки нещасний випадок заподіяв фізичний біль і душевні страждання, порушив особисті немайнові права позивача (право на охорону здоров`я, безпечну працю), призвів до порушення звичного способу життя та необхідності додаткових зусиль для його організації. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, щодо оцінки моральної шкоди. Нематериальну шкоду за своєю природою важко оцінити, і, крім випадків, коли сума компенсації визначена законом, це часто вимагає дослідження попередніх справ, щоб на основі подібних обставин встановити ймовірну суму будь-якої компенсації (п. 62 рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01)). При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, відсутності вини відповідача у виникненні нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, характер та об`єм фізичних, душевних, психічних страждань позивача від одержаного ушкодження, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до змін життєвих зв`язків, а саме 5% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 8 000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого та не призводить до його необґрунтованого збагачення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. З відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 80,15 грн.

Outcome: partial