Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Дніпровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», третя особа: Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Дніпрогаз»», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. В позовних вимогах позивач просить суд зобов`язати Дніпровську філію ТОВ «Газорозподільні мережі України» усунути перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою площею 0,2485 га, яка розташована по [ADDRESS] та належить йому на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку №6701 від 14 липня 1996 р., шляхом демонтування газової труби із земельної ділянки та перенесення газопроводу за межі земельної ділянки позивача. Обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 0,2485 га, яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку №6701 від 14 липня 1996 р. є власником земельної ділянки площею 0,2485 га. По даній земельній ділянці проходить інженерні мережі та комунікації (надземний газопровід) довжиною 54 м., прокладений на окремо розташованих опорах (далі-газопровід), що перебуває на балансі та обслуговується Дніпровською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України». Позивач зазначає, що ніяких договорів про користування цією ділянкою між позивачем та відповідачем укладено не було. Газопровід порушує права позивача як власника використовувати належну йому земельну ділянку за призначенням. Через наявність інженерних мереж та комунікацій, що належать відповідачу, позивач обмежений у здійсненні будь-яких господарсько-будівельних роботах (зведення теплиць, парканів, зрошувальних систем або прокладення інших комунікацій). До того через опори створюються перешкоди для вільного переміщення по ділянці та обмеження доступу до окремих її частин. Враховуючи вищевикладене звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідач ознайомившись із позовну заявою надали відзив на позовну заяву в якому заперечували позовні вимоги у повному обсязі, з огляду на наступне. Вказують, що позивач був обізнаний про проектування газопроводу у 1995 році, а також жодних заперечень не надавав. Також, вказали, що вказана газова мережа проходить до власного будинку позивача. Позивач надав до суду відповідь на відзив в якому вказав, що доводи відповідача необґрунтовані, а тому просив суд задовольнити позов. В запереченні на відповідь на відзив представник відповідача вказав, що саме позивач був замовником технічних послуг та проєкту газифікації будинку за вказаною адресою. Вказали, що наразі законодавством України передбачена можливість перенесення газової інфраструктури з земельних ділянок фізичних осіб, проте це виконується за відповідними проектними плануваннями та за кошти таких замовників, тобто це можливо за рахунок позивача. У судове засідання позивач та його представник не з`явились. Про час та місце були належним чином повідомленні. Просили справу слухати за їх відсутності. Представник відповідача у судовому засідання надала заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В силу положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 0,2485 га, яка розташована по [ADDRESS] цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку №6701 від 14 липня 1996 р. є власником земельної ділянки площею 0,2485 га. По даній земельній ділянці проходить інженерні мережі та комунікації (надземний газопровід) довжиною 54 м., прокладений на окремо розташованих опорах (далі-газопровід), що перебуває на балансі та обслуговується Дніпровською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України». Взаємовідносини між сторонами врегульовано Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2494, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2494. ТОВ «ГРМУ» в особі Дніпровської філії надає послуги з розподілу природного газу до домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей Дніпровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», за зазначеною адресою власником земельної ділянки є [PERSON] , що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав. За вказаною адресою підприємством ТОВ «ГРМУ» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . У травні 1995 році по [ADDRESS] було почато роботи з газифікації, а саме: будівництва газопроводу низького тиску для газифікації житлових будинків, що розташовані поруч. Замовником зазначеної газифікації була ініціативна група мешканців (кооператив) [ADDRESS] , представником якої був [PERSON] . Так, для газифікації було складено робочий проєкт, у відповідності до якого виконані роботи з газифікації на зазначених вулицях. Крім того, позивач, [PERSON] є замовником технічних умов №1654/5 від 12.09.1995 року та проєкту газифікації свого власного будинку [ADDRESS] . У відповідності до технічних умов №1654/5 від 12.09.1995 року, проектантом було розроблено проєктну документацію, яку було затверджено та на підставі якої, був прокладений розподільчий газопровід. Зазначений розподільчий газопровід низького тиску був введений в експлуатацію 25 березня 1996 року відповідно до «Акту прийому газопроводов в эксплуатацию», де представником замовника та головою комісії є Гусейнов С.М. Ніяких претензій щодо газифікації та щодо місця розташування прокладеного розподільчого газопроводу Позивачем висунуто не було, хоча з фактичним розташуванням газопроводу, в тому числі й з тим, що газопровід проходить через його земельну ділянку він був обізнаний. Позивач був не тільки обізнаний про те, що через його ділянку проходить газопровід, а і у відповідності до проєктної документації від цього газопроводу проходить безпосередньо газопровід до його власного будинку. Крім того, Позивач у своєму позові не зазначає куди саме має бути винесений газопровід, на яку саме ділянку, не аналізуючи також чи мається технічна можливість для такого перенесення, адже цей газопровід є частиною цілої газової мережі. Відповідач, як і Позивач, не є розпорядником зазначеного майна та немає право їм розпоряджатися, тому що у березні 1996 року [PERSON] від імені кооперативу по будівництву газопроводу передає у власність держави та на баланс ВАТ «Дніпрогаз»: підземний газопровід низького тиску в 57мм - 128 м; в 76 мм - 34 м; в 89 мм - 117 м; 152 мм - 204 м; 219 мм - 76 м; по вул. Комсомольській та провулку Комсомольському, надземний газопровід низького тиску в 57 мм - 11/4 м; 76 мм - 689 м; 89 мм - 3082 м; 108 мм - 574 м по [ADDRESS] , підземний газопровід середнього тиску 108 - 19,6 м по [ADDRESS] . У липні 1999 року було завершено приватизацію ВАТ «Дніпрогаз», про що є наказ №12/69-3ВП від 20.07.1999 року Регіонального відділення фонду держмайна України по Дніпропетровської області. В той же час, майно та газопроводи, що є складовою газорозподільчої системи так і залишилися у власності Держави та приватизації не підлягали. Тобто зазначений газопровід входить до складу державного майна. Пунктом 4 глави 4 розділу III Кодексу газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року встановлено, що власники або користувачі земельної ділянки, органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, Оператори ГРМ вживають заходів щодо охорони земель та дотримання встановлених обмежень у використанні земель охоронних зон об?єктів ГРМ. Відповідно до пункту 5 глави 4 розділу ІІІ Кодексу ГРМ земельні ділянки, що входять до охоронних зон, використовуються власниками, орендарями земельних ділянок, землевласниками та землекористувачами з обов`язковим дотриманням вимог цього Кодексу. Частиною першою статті 11 Закону України «Про трубопровідний транспорт» встановлено, що до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, на яких збудовано наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженнями (обтяженнями) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об?єкта трубопровідного транспорту визначаються законодавством України (частину друга статті 11 Закону України «Про трубопровідний транспорт»). Існує практика Верховного Суду щодо аналогічного питання, а саме: Постанова Верховного Суду від 09 лютого 2023 року по справі №265/8138/19. Пунктом 4 глави 1 розділу IV Кодексу газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року встановлено, що «у разі будівництва будь-яких будівель, споруд, доріг, мостів, інших об?єктів архітектури, що потребує перенесення об?єктів (складових) газорозподільної системи, роботи та супутні послуги, пов?язані з перенесенням об?єктів (складових) газорозподільної системи, забезпечуються Оператором ГРМ за рахунок коштів замовників будівництва.» Виходячи із зазначеного всі роботи із перенесення газопроводу, а саме: проєктні, інженерно-технічні виконуються за рахунок замовника таких робіт, в даному випадку за рахунок Позивача. Пунктами 1-4 глави 2 розділу IV Кодексу газорозподільних систем визначається План розвитку газорозподільної системи: «1. З метою забезпечення безпеки, надійності та якості розподілу (газопостачання) природного газу газорозподільною системою та з урахуванням законодавства з питань охорони довкілля та заходів з підвищення енергоефективності, передбачених Законом України «Про енергетичну ефективність», Оператор ГРМ щороку до 31 липня розробляє та подає на затвердження Регулятору план розвитку газорозподільної системи на наступні 10 років, а після затвердження розміщує його на своєму вебсайті. Оператор ГРМ подає Регулятору плани розвитку з урахуванням положень цього пункту окремо на частину місць провадження господарської діяльності Оператора ГРМ, на яку встановлено окремий тариф на послуги розподілу природного газу. 2. Розвиток газорозподільної системи провадиться з урахуванням розвитку адміністративної території, на якій знаходиться ця система, поточної та майбутньої потреби в природному газі та довготривалої працездатності газорозподільної системи. 3. Плануючи розвиток газорозподільної системи, Оператор ГРМ здійснює дослідження потреби ринку в новій газорозподільній інфраструктурі. При підготовці десятирічного плану розвитку газорозподільної системи Оператор ГРМ робить обґрунтовані припущення стосовно росту обсягів споживання природного газу. 4. Десятирічний план розвитку газорозподільної системи повинен визначати: основні об?єкти газової інфраструктури, будівництво або реконструкція яких є доцільною в наступні десять років; перелік нових інвестицій, які повинні бути здійснені протягом наступних трьох років, та планові джерела їх інвестування; строки реалізації всіх інвестиційних проектів…». Постановою НКРЕКП від 27.12.2023 №2529, визначено планові джерела фінансування плану розвитку 2023-2032 Дніпровської філії Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України». У зазначеній Постанові НКРЕКП не заплановані витрати бюджет на перенесення газопроводу по провулку Сагайдачному, буд. 7 а м. Підгородне. Виходячи із зазначеного всі роботи із перенесення газопроводу, а саме: проєктні, інженерно-технічні виконуються за рахунок замовника таких робіт, в даному випадку за рахунок Позивача. Отже, у 1995 році по [ADDRESS] було почато роботи з газифікації, а саме: будівництва газопроводу низького тиску для газифікації житлових будинків, що розташовані поруч. Саме позивач особисто був замовником технічних умов №1654/5 від 12.09.1995 року та проекту газифікації будинку [ADDRESS] у вересні 1995 року та був згоден із проєктом та повністю прийняв газопровід у експлуатацію у складі комісії, будучи головою комісії. Замовником газифікації низки вулиць м. Підгороднього була ініціативна група мешканців (кооператив) вулиць Комсомольської та провулка 2-го Комсомольського, представником якої був саме позивач [PERSON] . Так, для газифікації було складено робочий проєкт, у відповідності до якого виконані роботи з газифікації на зазначених вулицях. Вказаний газопровід збудований у відповідності до проекту та прийнятий в експлуатацію, що підтверджується Актом прийомки газопроводів в експлуатацію від 25 березня 1996 року, в якому є підпис [PERSON] . Ніяких претензій щодо газифікації та щодо місця розташування прокладеного розподільчого газопроводу Позивачем висунуто не було, хоча з фактичним розташуванням газопроводу [PERSON] був обізнаний, в тому числі й з тим, що газопровід проходить через його земельну ділянку. Позивач був не тільки обізнаний про те, що через його ділянку проходить газопровід, а і у відповідності до проєктної документації від цього газопроводу проходить безпосередньо газопровід до його власного будинку. Зазначений газопровід введений в експлуатацію 25 березня 1996 року, а Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, що належить Позивачу, датується 14 червня 1996 року, тобто отриманий позивачем вже після введення в експлуатацію газопроводу. Разом з тим, вказаний газопровід входить до складу державного майна. Позивач не є розпорядником зазначеного майна та немає право їм розпоряджатися, тому що у березні 1996 року [PERSON] від імені кооперативу по будівництву газопроводу передає у власність держави та на баланс ВАТ «Дніпрогаз»: підземний газопровід низького тиску. У липні 1999 року було завершено приватизацію ВАТ «Дніпрогаз», про що є наказ №12/69-3ВП від 20.07.1999 року Регіонального відділення фонду держмайна України по Дніпропетровської області. Пунктом 4 глави 1 розділу IV Кодексу газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року встановлено «у разі будівництва будь-яких будівель, споруд, доріг, мостів, інших об?єктів архітектури, що потребує перенесення об?єктів (складових) газорозподільної системи, роботи та супутні послуги, пов?язані з перенесенням об?єктів (складових) газорозподільної системи, забезпечуються Оператором ГРМ за рахунок коштів замовників будівництва.» Виходячи із зазначеного всі роботи із перенесення газопроводу, а саме: проєктні, інженерно-технічні виконуються за рахунок замовника таких робіт, в даному випадку такі роботи можуть бути виконані за рахунок Позивача, у разі наявності технічної можливості. Крім того, Позивач у своєму позові не зазначає куди саме має бути винесений газопровід, на яку саме ділянку чи він хоче відмовитися від газифікації свого будинку на зазначеній земельній ділянці, не аналізуючи також чи мається технічна можливість для такого перенесення, адже цей газопровід є частиною цілої газової мережі. Як зазначалося раніше та вбачається із проєктної документації, зазначена Позивачем частина газопроводу є частиною газорозподільчого газопроводу, яким розподіляється природний газ до низки інших домоволодінь в м. Підгородньому, тому демонтаж газорозподільчого газопроводу без розробки робочого проекту та узгодження із технічними службами неможливо. Позивач може звернутися до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» із відповідною заявою та за власний кошт замовити розробку робочого проєкту. Постановою НКРЕКП від 27.12.2023 №2529, визначено планові джерела фінансування плану розвитку 2023-2032 Дніпровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України». Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed