Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

01 квітня 2025 року [PERSON] (далі позивач або [PERSON] ), від імені якої діє представник [PERSON] (далі представник позивача або [PERSON] ), звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач або [PERSON] ) в якому просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, який зареєстрований 26.08.2022 року Костопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 234. Крім цього, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всього доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає що у 2020 році у сторін народилась дочка [PERSON] . Позивачка перебуває у шлюбі з відповідачем з 2022 року. Зазначає що шлюб з відповідачем не склався, сторони перестали вести спільне господарство, частими стали непорозуміння, припинились сімейно-шлюбні відносини. Вважає, що шлюб став формальним а примирення не можливим. Подальше перебування в шлюбі вважає порушенням своїх прав та інтересів, а тому просить його розірвати. Крім того, позивачка зазначає, що дочка [PERSON] перебуває на її утриманні. У витратах на утримання [PERSON] відповідач добровільно участі не бере, самоусувається від цього. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою суду від 03.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 08.05.2025. 17.04.2025 до суду повернулося поштове відправлення №0610244169468 яким позивач повісткою повідомлявся про місце, час, дату розгляду справи з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». 17.04.2025 до суду повернулося поштове відправлення №0610244169816 яким відповідач повісткою повідомлявся про місце, час, дату розгляду справи з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У судове засідання 08.05.2025 позивач не з`явилась. Попередньо подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. У судове засідання 08.05.2025 відповідач не з`явився. Був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) позивач та відповідач вважаються належним чином повідомлені про час, місце і дату судового розгляду. Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. Зважаючи на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, заперечень проти ухвалення заочного рішення не висловлював. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 25.12.2020 у позивачки та відповідача народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.02.2021. 26.08.2022 Костопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зареєстровано шлюб між позивачкою [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] , що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 26.08.2022. Реєстрацію місця проживання позивача підтверджує довідка Люблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області, згідно якої [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Місце фактичного проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджує довідка ОСББ «Золотий ключик -13-15-42», згідно якої [PERSON] та [PERSON] проживають, не зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З відповіді №1258535 від 03.04.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру видно, що місце проживання відповідача зареєстроване: [ADDRESS] . Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до вимог ст. 110 Сімейного кодексу України (далі- СК України), позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. З викладених у позовній заяві обґрунтувань вбачається, що вже тривалий сторони не ведуть спільного господарства, відсутній спільний сімейний бюджет, припинились сімейно-шлюбні відносини, а тому примирення та збереження шлюбу є неможливим. Часті стресові ситуації спричинені непорозуміннями негативно впливають на можливість відновлення сімейного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що відсутність у позивачки бажання продовжувати шлюбні відносини, почуття взаємоповаги та любові, відчуття частих стресових ситуацій з відповідачем, а також те, що позивачка вже тривалий час не веде з відповідачем спільного господарства та сімейного бюджету, припинила з ним сімейно-шлюбні відносини свідчить про неможливість примирення та збереження шлюбу. Відповідно до положень ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відтак, за відсутності згоди позивачки перебувати у шлюбі з відповідачем, який відповідно до ст. 21 СК України є сімейним союзом чоловіка та жінки, що полягає в "постійній спільності усього їхнього життя", не відповідає та суперечить інтересам позивачки, яка такої спільності не відчуває та не проявляє. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. З викладених у позовній заяві обґрунтувань вбачається, що дочка [PERSON] проживає з позивачем та перебуває на повному її утриманні. У матеріалах справи відсутні докази ,що [PERSON] в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання своєї дитини. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч. 5 ст. 183 СК України зазначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved