Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Позивачка зазначила, що вона була клієнтом АТ КБ «Приватбанк». Маючи намір вирішити питання про закриття рахунків і отримання залишку коштів на цих рахунках, позивачка 28.01.2022р. звернулась з письмовою заявою у відділення відповідача за адресою: [ADDRESS] . Згідно усного повідомлення співробітника банку, залишок коштів на рахунок позивача станом на дату звернення складав 1000 грн., проте жодного перерахування залишку коштів не відбулося. 07.02.2022р. позивачка знову звернулася до відділення банку з тим самим питання, проте їй було повідомлено, що на її рахунок накладено арешт, тому закриття рахунку і перерахування коштів позивача не є можливим. Співробітник банку не зміг пояснити, яким саме органом, і коли був накладений арешт, натомість надав комбінацію символів «20160805РВКІН000000000691» для отримання даної інформації, і запропонував з`ясувати це питання за телефоном 3700. Всі спроби позивачки дізнатися про обставини арешту рахунків за цим телефоном також виявилися безуспішними. Співробітники відділення категорично відмовились робити будь-які відмітки на другому примірнику поданої нею заяви, тому вона не може довести факт звернення до відповідача із заявою. Також вказує, що неправомірними діями відповідача, їй завдано моральну шкоду, а саме вона зазнала моральні страждання у зв`язку з порушенням її права на вільне розпорядження своїми грошовими коштами, необхідністю вести перемовини та листування з відповідачем, витрачати на це час та особисті зусилля, а також у зв`язку з відчуттям невпевненості та приниженості, завданої неправомірною поведінкою відповідача, оцінює компенсацію у розмірі 5000 грн. Поміж іншим, вважає, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум, свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді пені в розмірі 3 % річних від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. На підставі викладеного, просить визнати дії АТ КБ «Приватбанк» з обмеження прав [PERSON] щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходять на її рахунках, неправомірними; розірвати договори про надання банківських послуг, укладених між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк»; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» закрити рахунки, раніше відкриті на ім`я [PERSON] ; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] належні їй кошти в сумі 1000 грн., пеню за період з 29.01.2022 по 27.07.2022р.р. на суму 5400 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн., всього 10\~400 грн. В судове засідання позивачка не з`явилась неодноразово, заяву про розгляд справи без її участі не подавала, у позовній заяві вказала свою поштову адресу на тимчасово окупованій території України та контактний номер мобільного телефону. Через викладене судом витребувана інформація стосовно позивачки з Єдиної інформаційної бази про внутрішньо переміщених осіб, а 04.04.2025р. отримано від неї через підсистему «Електронний суд» клопотання про долучення доказів, із зазначенням, що позивачка є зареєстрованим користувачем підсистеми, судові повістки отримує, у п.2 позовної заяви вказала, що просить провести розгляд справи без її участі, а процесуальний закон не зобов`язує її подавати клопотання про розгляд справи без її участі на кожне засідання. І хоча в цій заяві позивачка відповідачем вказала Головне управління Національної поліції у місті Київ, а не акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», а в п.2 позовної заяви не просила провести розгляд справи без її участі та взагалі такої заяви не подавала, рівно як і її представники адвокати Осичнюк Є.В. та Чекарьов Є.В., суд враховує направлення такої заяви як прояв розумної зацікавленості у розгляді справи і бажання позивачки провести судовий розгляд без її участі. Представник відповідача\~Провоторов Ю.В.\~(діє\~на підставі\~довіреності №\~7833-К-Н-О\~від 10.09.2021р.) в\~порядку ст.\~178\~ЦПК України\~надав відзив\~на позов\~(а.с.\~117-121),\~в якому\~зазначив,\~що позивачка\~не надала\~докази належного\~звернення клієнта\~до банку\~та не\~надала докази щодо наявності коштів на її рахунку або рахунках. Також заперечує, що стягнення з відповідача завданої позивачці моральної шкоди, оскільки у позовній заяві не наведений причинний зв`язок між діями відповідача та недоведеною позивачкою моральною шкодою в порушення норм ст. ст. 81, 89 ЦПК України. Поміж іншим зазначає, що на адресу банку надійшла ухвала Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/11967/16-к, якою було накладено арешт на всі рахунки позивачки. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки у повному обсязі. Позивачка правом на надання відповіді на відзив у відповідності до ст. 179 ЦПК України не скористалася. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Як вбачається з поданої позовної заяви, [PERSON] є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Банку, та має відкритий банківський рахунок, що не заперечується сторонами. Позивачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою закриття рахунків і отримання залишку на цих рахунка шляхом переведення на розрахунковий рахунок іншого банку у розмірі 1000 грн. Проте, дане переведення не відбулось, оскільки рахунки позивачки було арештовані. Листом від 06.06.2017р. № 20.1.0.0.0/7-20170601/5432 АТ КБ «Приватбанк» було зазначено, що банком прийнято рішення про розірвання укладених з позивачкою договорів та закритті поточних рахунків у іноземній валюті, на підставі ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення», а саме у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта відповідно до ІІІ розділу Постанови Правління Національного Банку України «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» від 26.06.2015р. за № 417. Також рекомендовано звернутися до найближчого відділення банка для перерахування залишку коштів на інший рахунок, відкритий позивачкою в іншому банку із наданням відповідних документів. Додатково зазначено, що позиваці необхідно надати реквізити її власного рахунку у сторонньому банку та доручення для перерахування коштів згідно з діючими тарифами банка (а.с. 7). Відповідно до\~ст. 11 ЦК України\~договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Стаття 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Частиною першою\~ст. 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою статті 1066\~ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта і встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені\~законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Положенням частин першої, третьої статті 1068\~ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду\~законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Судом встановлено, що на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 03.08.2016р. у справі № 752/11967/16 в рамках кримінального провадження № 42016101010000112 від 10.05.2016р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 205-1 КК України (а.с. 96-99). Крім того, відповідно до копії постанови про арешт коштів боржника від 28.04.2011р. (ВП № 65303857), приватним виконавцем Коноваловим О.С. накладено арешт на грошові кошти на рахунках боржника [PERSON] , [INFO] , які містяться в банковських установах останньої (а.с. 100). Відповідно до частини першої статті 1074\~ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених\~законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до пункту 12 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої\~постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 162, поточний рахунок - рахунок (уключаючи рахунок із спеціальним режимом використання), що відкривається банком клієнту для зберігання коштів і виконання платіжних операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Порядок виконання банками документів про арешт коштів та примусового списання коштів визначено положеннями глави V Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, яка затверджена\~постановою правлінням Національного банку України 29.07.2022 року № 163. Згідно з п.73 глави V\~Інструкції №163\~надавач платіжних послуг платника виконує арешт коштів, що знаходяться на рахунку платника, згідно з постановою про арешт коштів державного виконавця / приватного виконавця (далі\~- виконавець), судовим рішенням (рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження (далі - документ про арешт коштів). П. 75 глави V\~Інструкції №163\~визначено, що арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках платника, без зазначення конкретної суми або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку платника, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках платника, відкритих у надавача платіжних послуг платника, або на кошти на одному/кількох рахунку/рахунках. Надавач платіжних послуг платника, у якому відкрито рахунок/рахунки (далі - рахунок) платника, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів, який надійшов у цей операційний день ( п.76 глави V Інструкції). Надавач платіжних послуг платника залежно від того, є кошти чи немає коштів на рахунку платника, на кошти якого накладено арешт, робить такі дії: якщо на рахунку є кошти в сумі, що визначена документом про арешт коштів, то надавач платіжних послуг платника арештовує їх на цьому рахунку та продовжує виконання операцій за рахунком платника; якщо на рахунку платника недостатньо визначеної документом про арешт коштів суми коштів, то надавач платіжних послуг платника арештовує на цьому рахунку наявну суму коштів; якщо на рахунку платника немає коштів, то надавач платіжних послуг платника арештовує кошти, які будуть зараховані на рахунок. Згідно з п.77 Інструкції, банк письмово повідомляє орган/виконавця, який надіслав документ про арешт коштів, про достатність/недостатність/відсутність коштів для виконання документа про арешт коштів з урахуванням нормативно-правового акта Національного банку з питань зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці. Під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до\~статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. Кошти, арештовані на рахунку платника, забороняється використовувати до надходження платіжної інструкції стягувача за тим документом про арешт коштів, для забезпечення виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством України документів про зняття арешту з коштів. Так, у постанові від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. Стаття 48\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено. Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. Саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»». Крім того, відповідно до ч.4 ст.59\~Закону України\~«Про\~виконавче провадження» виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Абзац 2 ч.2 ст.59\~Закону України\~«Про\~виконавче провадження» передбачає, що виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому п. 10 ч. 1ст.34 цього Закону. Статтею 48\~Закону України «Про виконавче\~провадження» встановлено невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч.3\~ст.52\~Закону України «Про виконавче провадження», повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч.4\~ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року, справа № 905/361/19, провадження № 12-28гс20. Банк, на який нормами ст. 52 Закону України\~«Про виконавче провадження»\~покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, виконав постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунку. Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт і звертати стягнення. Таким чином, із наданих для дослідження доказів, суд не встановив порушення відповідачем прав позивача як споживача банківських послуг. Відповідно до частини 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~Згідно з частинами першою-третьою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій відповідача неправомірними з обмеження прав [PERSON] щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на її рахунку. Щодо решти позовних вимог, то суд зазначає, що такі вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідним від вищевказаних вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд

Outcome: dismissed