Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

24 березня 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Гадяцької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. У позовній заяві позивач вказує, що 05 квітня 2022 року у Гадяцькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від спільного шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] . Шлюбні відносини з відповідачем поступового погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного їх припинення, сторони проживають окремо. Кожен з них має діаметрально різні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, створення в родині доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, між ними постійно виникають сварки, свідком яких стає їх малолітня дочка. Це спричиняє душевні страждання для позивача та впливає на психічний стан дитини. На переконання позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки в родині втрачено почуття любові та поваги, шлюб носить формальний характер, між ними розвинулась неприязнь один до одного, що суперечить спільним інтересам сторін, тому позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Окрім того, просить визначити місце проживання їх малолітньої дитини разом з нею. Вважає, що проживання саме з нею буде більш прийнятним, оскільки вона слідкує за її станом здоров`я та розвитком, мають прив`язаність одне до одного. Перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обовязків щодо дочки наміру немає. Ухвалою судді від 31 березня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, підготовче засідання призначено на 12 травня 2025 року. Позивач у підготовчому судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Представник Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Гадяцької міської ради Панасенко О. В. проти заявлених вимог не заперечувала. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову відповідачем проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 05 квітня 2022 року у Гадяцькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 50 Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.11.2022. Як вбачається зі змісту позовної заяви, малолітня [PERSON] , проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , а відповідач проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За приписами ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Відповідно ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутня згода щодо перебування у шлюбі, їх спільне сімейне життя не склалося, шлюбно-сімейні стосунки не підтримуються, відповідач не заперечує проти позову, тому суд дійшов висновку, що шлюб необхідно розірвати. Крім цього судом встановлено, що сторони дійшли згоди щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини після розірвання шлюбу з матір`ю, батько дитини не заперечував та не просив визначити місце проживання дитини з ним. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. А тому, вирішуючи заяву позивача щодо залишення проживання дитини після розірвання шлюбу з нею, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків буде проживати неповнолітня дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, відтак суд дійшов висновку про залишення дитини проживати разом із матір`ю. Виходячи з вищевикладеного, суд встановив, що сім`я розпалася через несумісність поглядів на сімейні відносини і відновити подружні стосунки неможливо, так як в родині позивача та відповідача втрачена основа сім`ї, почуття довіри, поваги та любові один до одного, а тому суд не може примусити сторони до збереження подружніх відносин, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки та може бути припинено внаслідок волевиявлення як одного так і обох з подружжя шляхом його розірвання. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн.

Outcome: approved