Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про захист прав споживача та встановлення відсутності грошових зобов`язань за договором позики. У своїй позовній заяві просила суд визнати відсутнім право вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] за договорами позики №100453833738 від 04.01.2021 та №2100566606585 від 05.01.2021. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що Позивачем нібито укладено два договори позики з Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» - № 2100453833738 від 04.01.2021 та № 2100566606585 від 05.01.2021. Пізніше Позивач дізналася про так звані «угоди про визначення розміру зобов?язання та порядок його виконання» від 18.10.2023. Із даних документів випливає, що право вимоги за договорами № 2100453833738 від 04.01.2021 та № 2100566606585 від 05.01.2021 на підставі так званого договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». Жодних кредитних договорів ані з ТОВ «Коллект Центр», ані з ТОВ «Служба миттєвого кредитування», ані з ТОВ «Вердикт Капітал» Позивач не укладала та не підписувала, тому такі дії є шахрайськими, оскільки відсутні правові підстави для стягнення з неї заборгованості. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 березня 2024 року матеріали цивільної справи було передано до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2024 року справу було прийнято у провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10 жовтня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року витребувано докази по справі у Акціонерного товариства «Універсал Банк», Національного Банку України, Приватного акціонерного товариства «Київстар». 03 лютого 2025 року на адресу суду надійшла відповідь від Національного Банку України. 07 лютого 2025 року на адресу суду надійшла відповідь від Приватного акціонерного товариства «Київстар». 03 березня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь від Акціонерного товариства «Універсал Банк». Представник позивача у судове засідання не прибув, подав клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, просив відмовити. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали, судом встановлено наступне. 04 січня 2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» був укладений Договір про надання фінансових послуг № 2100453833738 за умовами якого позивачу були надані грошові кошти у розмірі 500 гривень. Орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. 05 січня 2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» був укладений Договір про надання фінансових послуг № 2100566606585 за умовами якого позивачу були надані грошові кошти у розмірі 4 700 гривень. Орієнтовний строк повернення кредиту - 15 днів з моменту отримання кредиту. Договори підписано одноразовим ідентифікатором відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електрону комерцію» та у відповідності до п. 4.15 вищевказаних договорів що були відправлені на телефонний номер позивача, що зазначений у вищевказаному договорі. Суд зауважує, що номер телефону позивача та адреса проживання зазначені в позові та номер телефону і адреса проживання позичальника у кредитному договорі співпадають так само як і паспортні дані. Згідно довідки ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» 04.01.2021 17:21:53 перерахування за запитом ТОВ «Служба миттєвого кредитування» на підставі укладеного між товариствами договору про організацію переказів грошових коштів ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» в розмірі 500 грн. номер карти [NUMBER] . Власник карти (емітент) банк MONObank, що відповідає сумі договору (п.1.1 Договору) 2100453833738. Згідно довідки ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» 05.01.2021 20:30:44 здійснено перерахування за запитом ТОВ «Служба миттєвого кредитування» на підставі укладеного між товариствами договору про організацію переказів грошових коштів ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» в розмірі 4 700 грн. номер карти [NUMBER] . Власник карти (емітент) банк MONObank, що відповідає сумі договору (п. 1.1 Договору) 2100566606585. 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 1-12 відповідно до якого останній отримав право вимоги за договорами № 2100453833738 та № 2100566606585 укладеними між [PERSON] та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» що зазначені в реєстрі боржників. 03 грудня 2021 на виконання умов Договір факторингу № 1-12 проведена оплата згідно платіжного доручення № 307600018. Як слідує з матеріалів справи, вказаний договір недійсним не визнавався, на час його укладання ТОВ «Вердикт Капітал» мало ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу, на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, видані згідно з розпорядженням Нацкомфінпослуг від 19 березня 2019 року № 384, як зазначено в Рішенні від 20.04.2023 року Про відкликання (анулювання) ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) та виключення відомостей про ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» з Державного реєстру фінансових установ, а отже на нього поширюється презумпція правомірності правочину відповідно до ст. 204 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказано у додатку № 3 заборгованість за договором № 2100566606585 складає 41 172,00 грн; заборгованість за договором № 2100453833738 складає 4 362,60 грн. Доказів оплати за вищезазначеними договорами Позивачем не надано, а отже відсутні підстави визнання відсутності зобов?язання за ними. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних виснвоків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб?єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов?язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Отже враховуючи наведені вище норми одним із обов?язкових елементів кредитних договорів (договорів позики, договорів про надання фінансових послуг) у вигляді електронного документа є підписи сторін (електронні підписи сторін). При цьому для підписання електронних правочинів можуть використовуватися як просто електронні підписи сторін (зокрема електронний підпис одноразовим ідентифікатором), за домовленістю сторін так і кваліфікований електронний підпис (підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги"). Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем (в тому числі укладення кредитних договорів дистанційно), зокрема і особливості підписання таких договорів визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.6 ч. 1 ст. З ЗУ «Про електронну комерцію»: «електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору». Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію»: «Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: … електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;» Згідно зі статтею 11 ЗУ «Про електронну комерцію»: 1. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов?язаною у разі її прийняття. 2. Електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов?язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред?явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості. 3. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. 4. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. 5. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. 6. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Як вже було зазначено, договори підписано одноразовим ідентифікатором відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електрону комерцію» та у відповідності до п. 4.15 вищевказаних договорів що були відправлені на телефонний номер позивача, що зазначений у вищевказаному договорі. Вказане підтверджується з відповіді ПАТ «Київстар», а саме було вказано: «Згідно з даними, наданими спеціалістом відповідального структурного підрозділу Компанії, отримання 04.01.2021 року о 17 год. 21 хв. 34 сек. СМС повідомлення номером телефону [NUMBER] не зафіксовано. У свою чергу, зафіксовано одне вхідне СМС повідомлення 04.01.2021 року о 17 год. 21 хв. 38 сек. від абонента з унікальним іменем BISTROZAIM. Отримання 05.01.2021 року о 20 год. 30 хв. 14 сек. СМС повідомлення номером телефону [NUMBER] не зафіксовано. У свою чергу, зафіксовано одне вхідне СМС повідомлення 05.01.2021 року о 20 год. 30 хв. 15 сек. від абонента з унікальним іменем BISTROZAIM.». Вказана інформація, на переконання суду, свідчить про те, що Позивач вживала заходів щодо укладення договорів про надання фінансових послуг. Позаяк цього наведене також знаходить своє підтвердження в інформації, наданій на запит суду АТ «Універсал Банк» про зарахування грошових коштів, а саме: «Банком було ініційовано детальну перевірку в ході якої було підтверджено, що: Повний номер картки [NUMBER] Ідентифікаційні дані власника картки: прізвище, ім?я, по батькові - [PERSON] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ; серія та номер паспорта - [NUMBER] ; адреса місця проживання - [ADDRESS] ; контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо) - [NUMBER] , [INFO] ». Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою - третьої, п?ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім?я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов?язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (У разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов?язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов?язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Встановивши, що кредитор надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, позивач підписами одноразовими ідентифікаторами засвідчила, що вона погодилась на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Верховний Суд України у своїй постанові від 08.06.2016 (справа N? 6-330ц16) зазначив, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов?язків сторін; по-трете, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов?язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов?язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов?язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв?язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Виходячи з цього, зміст договору є зрозумілим до прочитання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. Окрім того, позивач не був позбавлений можливості відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цим договором та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк вона від договору не відмовлялася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, прийняв умови кредитного договору і погодився з ними, а тому, у даному випадку, відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, містить несправедливі умови для позивача, та що положення цього договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача. При укладенні кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, і вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, що підтверджено підписами одноразовими ідентифікаторами, правочин вчинений у формі, встановленій законом, був спрямований на отримання кредиту та на його погашення, згідно з умовами договорів. Таким чином, враховуючи, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, принцип рівності сторін в договорі відповідачем не порушено, а тому умови договору є обов?язковими для виконання сторонами договору, які його уклали. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на неукладеність договорів про надання фінансових послуг, позивачем не надано, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та ст. 15, 16, 640, 1046, 1051, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed