Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ПСП «Нова Зоря» про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування реєстрації права оренди земельних ділянок, в якому (з урахуванням подальших уточнень) вказував, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли дві земельні ділянки: - площею 5,2751 га, розташована на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим №4822085000:19:000:0066; - площею 2 га, розташована на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4822085000:14:000:0060. Позивач [PERSON] та син спадкодавиці [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, належним чином прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі відповідних заяв приватному нотаріусу Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. 13 квітня 2021 року приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. видала на ім?я [PERSON] два свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстр. №№282 та 283, згідно яких посвідчила його право на спадкові земельні ділянки після смерті [PERSON] . Разом з тим, своїм листом-роз?ясненням від 21 березня 2024 року за вих. №48/02-14 приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. повідомила [PERSON] про те, що у зв?язку з відкликанням позивачем своєї заяви про прийняття спадщини та відмовою від прийняття спадщини на користь [PERSON] останній є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та має право на її оформлення після смерті [PERSON] . Проте оспорювані свідоцтва видані з порушенням вимог закону та його (позивача) права, як другого з подружжя, на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, а також як спадкоємця, який належним чином прийняв спадщину, на отримання частки спадкового майна. При цьому позивач вказував, що він у встановлений строк належним чином прийняв спадщину та не відмовлявся від неї, а наявні в матеріалах спадкової справи заяви від його імені про відкликання заяви про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] є сумнівними та не скасовують його заяви про прийняття спадщини. Тому [PERSON] просив визнати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 13 квітня 2021 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М., зареєстровані в реєстрі за №№282 та 283, якими посвідчено право [PERSON] на земельні ділянки площею 5,2751 га, розташованою на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначеною для ведення товарного сільськогосподарського виробгництва, з кадастровим №4822085000:19:000:0066, а також площею 2 га, розташованою на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначеною для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4822085000:14:000:0060, недійсними, а також скасувати реєстрацію права власності на вказане майно за позивачем. Також, оскільки 26 квітня 2023 року [PERSON] уклав з ПСП «Нова Зоря» два договори оренди земельних ділянок з кадастровими №4822085000:14:000:0060 та №4822085000:19:000:0066, внаслідок чого порушуються права позивача, як співвласника вказаного майна, на користування та розпорядження ним, а тому позивач просив визнати вказані договори недійсними, а також скасувати реєстрацію речового права (права оренди) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 22 травня 2024 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Відзив проти позову обгрунтовував тим, що [PERSON] , як спадкоємець за законом після смерті [PERSON] , попередньо подавши заяву про прийняття спадщини, в подальшому відкликав вказану заяву та подав нову заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Жодних інших заяв до закінчення строку на прийняття спадщини позивач не подавав. Таким чином, [PERSON] використав передбачене законом право на відмову від спадщини, яка є безумовною, а тому його вимоги про визнання свідоцтв, якими посвідчено право [PERSON] на спадкове майно, недійсними є безпідставними. При цьому вважав хибними твердження позову про те, що дії позивача не свідчать про відмову від спадщини, оскільки такі твердження спростовуються нотаріально посвідченими заявами позивача про відкликання раніше поданої ним заяви про прийняття спадщини та про відмову від спадщини, яка останнім не відкликалися. Також вказував на безпідставність тверджень [PERSON] про те, що він не подавав та не підписував вказані заяви, що спростовується вказаними, посвідченими нотаріально, заявами, а також відсутністю жодних доказів, що б підтвердили вказане твердження. З урахуванням наведеного, також вказував на те, що не підлягають задоволенню інші похідні вимоги позивача, оскільки вони цілком залежать від задоволення основних вимог. 05 червня 2024 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій представник позивача наполягав на задоволенні позову, вказуючи на те, що дії [PERSON] (подання ним заяви про прийняття спадщини, спільне проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, складання ним заповіту щодо спадкового майна [PERSON] ) свідчать про прийняття ним спадщини після смерті дружини та спростовують висновок нотаріуса про його відмову від спадщини. Крім цього, вказував на те, що спірні земельні ділянки належали подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як набуті подружжям в період шлюбу, а тому успадкування [PERSON] вказаного майна в цілому без врахування права [PERSON] на його частку суперечать вимогам закону та порушують право власності позивача. 12 червня 2024 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній заперечував проти вимог позивача, вважаючи їх безпідставними, необгрунтованими, недоведеними та такими, що не грунтуються на вимогах закону. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги не визнав. Представник відповідача - ПСП «Нова Зоря», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Франкевич І.М. в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідача [PERSON] , представника відповідача - ПСП «Нова Зоря», третьої особи - приватного нотаріуса Франкевич І.М., оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , його представника [PERSON] , представника відповідача [PERSON] [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Суд встановив, що [INFO] померла дружина позивача та мати відповідача [PERSON] [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли дві земельні ділянки: - площею 5,2751 га, розташована на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим №4822085000:19:000:0066; - площею 2 га, розташована на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4822085000:14:000:0060. За фактом смерті [PERSON] приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. було заведено спадкову справу №11/2021. 05 березня 2021 року [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, подав приватному нотаріусу Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. заяву про прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] . Проте вже 12 березня 2021 року позивач подав приватному нотаріусу Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. заяву про відкликання раніше поданої ним заяви про прийняття спадщини та заяву про відмову від спадщини на користь сина спадкодавиці [PERSON] . Водночас, 12 березня 2021 року [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, подав приватному нотаріусу Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. заяву про прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] 13 квітня 2021 року відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу на його ім?я свідоцтв про право на спадщину за законом. 13 квітня 2021 року приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. видала на ім?я [PERSON] два свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстр. №№282 та 283, згідно яких посвідчила його право на спадкові земельні ділянки після смерті [PERSON] . Проте 19 березня 2024 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу на його ім?я свідоцтв про право на спадщину за законом. Однак, своїм листом-роз?ясненням від 21 березня 2024 року за вих. №48/02-14 приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. повідомила [PERSON] про те, що у зв?язку з відкликанням позивачем своєї заяви про прийняття спадщини та відмовою від прийняття спадщини на користь [PERSON] останній є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та має право на її оформлення після смерті [PERSON] . 26 квітня 2023 року [PERSON] уклав з ПСП «Нова Зоря» два договори оренди земельних ділянок, згідно яких передав спадкові земельні ділянки в оренду ПСП «Нова Зоря» строком на 49 років. На підставі договорів 27 та 28 квітня 2023 року право оренди було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач просить визнати недійсними видані на ім?я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом з підстави їх невідповідності закону та порушення його права, як співвласника майна (земельних ділянок) та спадкоємця за законом, який прийняв спадщину та має право на її частку. Згідно ст. 1301 ЦК України (на яку посилається позивач) свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як зазначено в абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Вказані висновки також викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі № 563/1101/19. У\~Цивільному кодексі України\~закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 285/2226/20. Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи з приводу законності оспорюваних свідоцтв, суд виходить з наступного: 1)В частині тверджень позову про порушення права позивача, як другого з подружжя, на частку у праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч.ч. 1-3 ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України). \~Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). У спільній сумісній власності, зокрема, перебувають земельні ділянки подружжя (ч. 1 ст. 86, п. «а» ч. 2 ст. 89 ЗК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Як вбачається з матеріалів справи, посвідчена оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину земельна ділянка площею 5,2751 га, розташована на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим №4822085000:19:000:0066, належала спадкодавиці [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 квітня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01040100116 (виданого на підставі розпорядження Вознесенської райдержадміністрації від 23 червня 2003 року №317-р). Проте, як вбачається з пояснень позивача [PERSON] , вказана ділянка була набута [PERSON] саме як членом КСП ім. 22-х Червоних Партизан, в порядку паювання земель вказаного сільськогосподарського підприємства, шляхом отримання права на земельну частку (пай) з подальшим виділенням паю в натурі в окрему земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що було підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку від 20 квітня 2004 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01040100116. Водночас позивач в судовому засіданні зазначив, що аналогічну земельну ділянку отримав й він в якості члена КСП ім. 22-х Червоних Партизан в порядку паювання земель вказаного сільськогосподарського підприємства. У той же час, відповідно до\~Указів Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»\~№666/94 та\~від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Водночас, ст. 61 СК України (в редакції на час набуття у власність земельної ділянки) не відносила земельну ділянку, отриману одним з подружжя в порядку розпаювання або приватизації, до об?єктів спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні роз?яснення надав Верховний Суд у своїй постанові від 12 серпня 2020 року у справі №626/4/17, у якій зазначив, що тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Отже, оскільки спірна земельна ділянка була передана у власність\~спадкодавиці [PERSON] \~безоплатно, як члену КСП ім. 22-х [PERSON] в процесі розпаювання земель недержавних сільськогосподарських підприємств в якості виділеної в натурі земельної частки (паю), ст. 61 СК України (в редакції на час набуття у власність земельної ділянки) не відносила вказане майно до спільної сумісної вланості подружжя, а тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Що стосується спадкової земельної ділянки площею 2 га, розташованої на території Трикратівської сільської ради Вознесенського району, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4822085000:14:000:0060, то вона набута спадкодавицею на підставі рішення Олександрівської селищної ради Вознесенського району від 29 травня 2020 року №24 (дата державної реєстрації права власності 23 червня 2020 року). Водночас, ст. 61 СК України (в редакції на час набуття у власність земельної ділянки) не відносила земельну ділянку, отриману одним з подружжя в порядку приватизації, до об?єктів спільної сумісної власності подружжя. Навпаки, згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції на час набуття ділянки у власність) особистою приватною власністю дружини, чоловіка визнавалася земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України (додатково див. постанову Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №626/4/17). За встановленого, спадкові земельні ділянки не належали до спільної власності подружжя [PERSON] , а були особистою власністю спадкодавиці [PERSON] , а тому доводи позивача про порушення його права, як другого з подружжя, на частку у праві спільної сумісної власності, є безпідставними. 2) В частині тверджень позову про порушення права позивача, як спадкоємця, який належним чином прийняв спадщину після смерті спадкодавиці. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222, ст. 1223 ЦК України). Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч. 1 ст. 1225 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (ч.ч. 1, 5 ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 1273 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених\~статтями 225,\~229-231\~і\~233\~цього Кодексу (ч.ч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України). Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця (ч.ч. 2, 3 ст. 1275 ЦК України). Як раніше встановлено судом, [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, дійсно звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Франкевич І.М. із заявою про прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] , яку в подальшому (в межах строків на прийняття спадщини) відкликав. Також [PERSON] в межах строків на прийняття спадщини подав приватному нотаріусу Вознесенського районного нотаріального округу Франкекич І.М. заяву про відмову від спадщини на користь іншого спадкоємця за законом - [PERSON] . Таким чином, оскільки позивач за власною волею та з урахуванням вимог ст.ст. 1269, 1273 ЦК України в межах строків на прийняття спадщини відкликав свою заяву про прийняття спадщини та відмовився від спадщини на користь іншого спадкоємця за законом, така відмова є безумовною і беззастережною, [PERSON] не оспорював у встановленому порядку дійсності відмови від прийняття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] . При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника позивача [PERSON] про те, що: - позивач не подавав нотаріусу та не підписував заяв про відкликання заяви про прийняття спадщини та про відмову від спадщини на користь іншого спадкоємця - оскільки вони спростовуються посвідченими приватним нотаріусом Франкевич І.М. заявою [PERSON] від 12 березня 2021 року про відкликання заяви про прийняття спадщини та заявою [PERSON] від 12 березня 2021 року про відмову від спадщини на користь [PERSON] , копії яких містяться в матеріалах справи. При цьому, представник позивача не надав суду жодних доказів, що б підтвердили висловлені ним заперечення в цій частині; - позивач прийняв спадщину не тільки шляхом подання відповідної заяви, а й у спосіб спільного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, внаслідок чого заяви від імені [PERSON] про відкликання заяви про прийняття спадщини та про відмову від спадщини втрачають будь-яке правове значення, а позивач вважається таким, що прийняв спадщину оскільки таке твердження грунтується на хибному висвітленні обставин справи та тлумаченні закону, зокрема наявності у спадкоємця безумовного та беззастережного права відмовитися від спадщини у будь-який момент протягом строку на прийняття спадщини, внаслідок чого такий спадкоємець втрачає право на спадщину незалежно від способу її прийняття; - дії [PERSON] (подання ним заяви про прийняття спадшини, спільне проживання зі спадкоємицею на час відкриття спадщини, складання ним заповіту щодо спадкового майна [PERSON] ) свідчать про прийняття ним спадщини після смерті дружини та спростовують висновок нотаріуса про його відмову від спадщини оскільки такі твердження грунтуються на припущеннях, а вказані дії спадкоємця не мають жодного правового значення за умови вчинення ним передбачених законом дії щодо відмови від прийняття спадщини та від самої спадщини. При цьому, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, твердження позову про прийняття позивачем спадщини, а також про порушення його права, яка особи, що прийняла спадщину, на частку спадкового майна, є безпідставними та недоведеними. З урахуванням встановлених обставин, у задоволенні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину слід відмовити. У зв`язку з відхиленням основних вимог також не підлягають задоволенню похідні вимоги - про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування реєстрації права оренди земельних ділянок, оскільки вони не є самостійними вимогами, а ґрунтуються виключно на основній вимозі та залежать від її задоволення, а суд, за встановлених обставин, не знаходить будь-яких порушень вимог закону або прав позивача внаслідок вчинення реєстраційних дій за наслідками оформлення відповідачем [PERSON] спадщини після смерті матері, укладення ним оспорюваних договорів оренди щодо належних йому земельних ділянок, а також здійснення реєстраційних дій щодо реєстрації права оренди. В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed