Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

[PERSON] через представника - адвоката Федину Олександра Васильовича звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю із [PERSON] , що помер [INFO] , заінтересована особа у справі - Золотоніська міська рада Черкаської області. Свої вимоги заявник мотивує тим, що з 2002 року вона і [PERSON] проживали однією сім`єю аж до його смерті за адресою: [ADDRESS] , були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, фактично перебували у шлюбі, але не зареєстрували шлюб у встановленому законом порядку. Коли [PERSON] помер заявниці здійснила його поховання за власні кошти. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 9/25 частини житлового будинку по [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не склав, тому відсутні спадкоємці за заповітом. Встановлення юридичного факту проживання позивача однією сім`єю як чоловіка та дружина без реєстрації шлюбу з [PERSON] до часу відкриття спадщини має значення для належного оформлення права на спадщину та одержання свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин [PERSON] змушена була звернутись до суду. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.08.2024 року відкрито провадження по даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами окремого провадження, призначено дату судового засідання. У судовому засіданні заявник та її представник на задоволенні вимог наполягали з підстав, зазначених у поданій заяві. Представник заінтересованої особи Золотоніської міської ради до суду повторно не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки, жодних заперечень по суті заяви до суду не направив. Враховуючи думку учасників процесу та беручи до уваги, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини учасників справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Золотоніської міської ради. Суд, заслухавши учасників процесу та вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 08.12.2023 року) [PERSON] помер [INFO] у віці 60 років, про що вчинено відповідний актовий запис № 973. На підставі Свідоцтва на право власності на житло від 13.03.2000 року [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (9/25 частин будинку). Згідно з довідкою, виданою головою квартального комітету № 23 м. Золотоноші Печоновою Ганною Дмитрівною від 08.04.2024 року за № 540, [PERSON] , 1960 року народження, дійсно фактично проживала з 2002 року за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] , 1963 року народження, та разом вели спільне господарство до дня його смерті [INFO] . У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.,ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. У пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Тобто, сім`ю, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Ці права і обов`язки не обов`язково мають бути обов`язками щодо взаємного утримання. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.02.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що проживає по сусідству із заявницею. Вони перебувають у дружніх відносинах з того часу, як [PERSON] почала проживати з [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, весь час проживали разом. Похоронами та поминками також займалась [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає на одній вулиці із [PERSON] . Знає її з того часу, як [PERSON] почала проживати з [PERSON] , близько з 2002 чи 2004 року. Також їй відомо, що заявниця із померлим жили як одна сім`я, мали спільний побут, вели спільне господарство до самої смерті [PERSON] . Отже допитані у судовому засіданні свідки повідомили суд, що [PERSON] і [PERSON] проживали разом як одна сім`я, як чоловік та дружина, до дня смерті останнього. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Нормами статей 12 та 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом із тим при розгляді вказаної справи судом встановлено, що представник заінтересованої особи жодних заперечень по суті заяви до суду не направив, не бажав прийняти участі у розгляді справи, за таких обставин вказані доводи заявника додатковому доказування не підлягають в силу норм ст. 82 ЦПК України. Таким чином суд вважає, що зазначені вище обставини є доведеними, оскільки фактично представником заінтересованої особи не заперечуються і не оспорюються, а матеріали справи містять належні докази на їх підтвердження. Отже заява [PERSON] підлягає до задоволення, зважаючи на те, що ним належним чином доведено факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] , починаючи із 2002 року по день смерті [PERSON] , тобто по [INFO] . Доказів зворотного матеріали справи не містять, а обґрунтованих сумнівів у дійсності вказаних обставин судом не встановлено.

Outcome: approved