Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимого обґрунтовано тим, що Позивач з Відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, сьогодні цей шлюб розірвано. У шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Дитина з часу свого народження та по теперішній час проживає з Позивачем, та повністю перебуває на її утриманні. Дитина з мамою зареєстрована в [ADDRESS] , але нині проживають у Німеччині, за адресою - [ADDRESS] . Позивачка і дитина мають посвідки на проживання у Німеччині. Позивачка офіційно працевлаштована на « Ханоджоу Дойчланд » ГмбХ та отримує офіційний дохід. Відповідач, з моменту розлучення з Позивачкою не бере участі у вихованні їх спільного сина, не провідує дитину, не допомагає матеріально та не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами у навчанні тощо. Позивач самостійно утримує дитину, купує їй одяг, взуття, інші необхідні речі, займається її вихованням. Зазначає, що Відповідач не бере жодної участі у додаткових витратах на дитину, не купує дитині жодних необхідних їй речей (одягу, взуття, ліків, продуктів харчування, канцелярських товарів та іншого приладдя необхідного для участі в навчальному процесі). Він не водить дитину в розважальні заклади, в піцерії, кафе, парки. Більше того, Відповідач не телефонує до дитини, не вітає його зі святами та з днем його народження, тобто, взагалі не цікавиться сином. Також вказає, що Відповідач не співпрацює з Позивачем у ті моменти, коли потрібно надати дитині дозвільні документи чи довіреності, наприклад коли потрібно отримати дозвіл батька на виїзд дитини за кордон, чи дозвіл батька на отримання дитиною паспорту громадянина України чи паспорту для виїзду за кордон. Позивачу доводиться тривалий час випрошувати Відповідача і довготривалий час очікувати поки Відповідач знайде час на дитину. Також вказує, що їх син [PERSON] , [INFO] ставиться до свого біологічного батька інертно, ображений на нього за те, що він не бере участь у його вихованні. Враховуючи наведене, Позивач вважає, що Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що й стало підставою звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача відносно їх спільного неповнолітнього сина та стягнення аліментів на утримання сина. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2025 справа прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження. Також постановлено залучити до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Томашпільської селищної ради та витребувати в Служби у справах дітей Томашпільської селищної ради письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно його дитини - [PERSON] , [INFO] . 25.03.2025 листом служби у справах дітей Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області повідомлено суд про неможливість надання висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його дитини [PERSON] [INFO] . Обґрунтовано лист тим, що службі у справах дітей Томашпільської селищної ради не вдалось встановити зв`язок із відповідачем, оскільки він на дзвінки не відповідає та на території Томашпільської ТГ не проживає. Також проблемним у підготовці висновку є той факт, що позивач разом із сином проживають у Німеччині. Служба у справах дітей селищної ради не може дослідити факт ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] , оскільки дитина не відвідувала ні дошкільного закладу, ні навчального закладу. Вказаний лист додатково направлено поштовим зв`язком та отримано судом 27.03.2025. 27.03.2025 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області задоволено клопотання представника позивача [PERSON] від 27.03.2025 щодо залучення до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Вінницької міської ради та постановлено витребувати в Служби у справах дітей Вінницької міської ради письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно його дитини - [PERSON] , [INFO] . 09.04.2025 на адресу суду надійшло клопотання про заміну третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Вінницької міської ради. Клопотання обґрунтовано тим, що орган опіки та піклування немає повноважень для надання письмового висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його дитини [PERSON] [INFO] , зважаючи, що позивач знята з реєстрації місця проживання в м. Вінниці з 2017 року та проживає у Німеччині, а зареєстрована у с. Антонівці Тульчинського району Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.05.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Постановлено задовольнити клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Вінницької міської ради про виключення юридичної особи з учасників справи №127/3731/25. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились. У матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Представник служби у справах дітей Томашпільської селищної ради у судове засідання не з`явився, надіслав засобами електронного зв`язку заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Відповідач у судові засідання не з`явився. Повідомлявся про день, час та місце слухання справи належним чином про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав. Відповідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд ухвалив без винесення окремого процесуального документа провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області від 03.07.2013 у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Дитина [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] , що підтверджується витягами із реєстру територіальної громади та довідкою №14 від 13.01.2025 Томашпільської селищної ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] мають посвідки на проживання в Німеччині, відповідно до яких адресою проживання зазначено: [ADDRESS] . Відповідно до сканкопії довідки [INFO] , що надана представником позивача у судовому засіданні 22.04.2025, [PERSON] на військовому обліку у [INFO] не перебуває, із ЄДР військовозобов`язаних осіб, резервістів та призовників інформації щодо [PERSON] не знайдено. Судом вжито достатніх заходів для отримання висновку органу опіки та піклування щодо доцільності (недоцільність) позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його дитини [PERSON] [INFO] . Однак ні службою у справах дітей Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ні службою у справах дітей Вінницької міської ради такий висновок надати неможливо. Так, Службою у справах дітей Томашпільського району Вінницької області надано рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Томашпільської селищної ради №15 від 18.03.2025, яким вирішено, що надання висновку відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2025 є неможливим. Підставами цього зазначено: не вдалось встановити зв`язок із батьком [PERSON] ; мати [PERSON] , [INFO] та дитина [PERSON] , [INFO] тривалий час не проживають за адресою зареєстрованого місця проживання в с. Антонівці Тульчинського району; відсутні письмові докази, які підтверджують чи спростовують факт невиконання батьком, [PERSON] обов`язків виконання та утримання сина [PERSON] . На підставі вказаного рішення до суду надано відповідну відповідь про неможливість надання запитуваного судом висновку №01-14-109 від 24.03.2025. Відповідно до поданого клопотання Службою у справах дітей Вінницької міської ради, остання не має повноважень для надання письмового висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його дитини [PERSON] [INFO] , зважаючи, що позивач знята з реєстрації місця проживання в м. Вінниці з 2017 року та проживає у Німеччині, а зареєстрована у с. Антонівці Тульчинського району Вінницької області. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині четвертій статті 19 СК України визначено, що під час розгляду судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). Водночас, права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження батька (матері) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017). У цьому ж випадку, незважаючи на вжиті судом заходи, не тільки відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, але й про доцільність позбавлення його батьківських прав, суду не надано. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є невиправданим, настільки крайнім заходом сімейно-правового характеру, який не відповідає інтересам дітей. У цьому випадку, держава, як про це влучно висловився Європейський суд у справах людини у рішенні «Савіни проти України», має допомогти родині у складній ситуації, без застосування радикальних заходів. У постанові від 02.09.2020 у справі № 557/1101/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, також зауважив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення відповідачів батьківських прав можливе за обов`язкової сукупності двох умов: перша - відповідачі втратили інтерес до дітей; друга - їх поведінку щодо дітей неможливо змінити на краще. Суд вважає, що позивач не довів, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (далі- Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Суд звертає увагу, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України». Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про те, що відповідач втратив інтерес до дитини та його поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще. Отже, зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] є не доцільним, а тому у цій частині позовних вимог потрібно відмовити. Щодо стягнення аліментів із відповідача у розмірі 1/3 від усіх його доходів на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини, суд дійшов такого висновку. Письмових доказів виконання батьком обов`язків щодо утримання неповнолітніх дітей матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що передбачено ч. 3 ст. 181 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, визначаючи розмір частки заробітку (доходу), яка має бути стягнута з відповідача на утримання неповнолітніх дітей, суд враховує, що позивачем та відповідачем не надані суду письмові докази щодо стану здоров`я дітей, їх матеріального становища, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявності у нього на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачом аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, а також докази щодо інших обставин, що мають істотне значення для справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Визначаючи розмір аліментів суд також враховує положення ч. 2 ст. 182 СК України, якою передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, у суду відсутні докази, що відповідач має вади здоров`я чи має на утриманні інших дітей чи інших осіб, яких за законом зобов`язаний утримувати. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дитину та розміру аліментів. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 03.02.2025. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць суд допускає до негайного виконання. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Отже, позивач у цій справі в частині вимог про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору. Тому з відповідача відповідно до п. 1 ч. 2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн на користь держави. Сплачений позивачем судовий збір за вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав відшкодуванню не підлягає, оскільки суд відмовляє в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Outcome: partial