Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

28.02.2025 позивач ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» в особі представника за довіреністю Дідиченко Д.Г. звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області через систему «Електронний суд» із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1275-1598 від 20.09.2023 у розмірі 21 945 грн. 30 коп. та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. мотивуючи тим, що 20.09.2023 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] уклали електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1275-1598. Позичальнику був наданий одноразовий ідентифікатор A2089 для підписання кредитного договору, підтвердження ознайомлення з Правилами, та інших супутніх документів. Також, Додатковою угодою № 1 від 25.09.2023 до Договору про відкриття кредитної лінії № 1275-1598 від 20.09.2023 року сторони домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1000 грн. Позивач зазначає, що кредитор виконав свої зобов`язання та надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Кредитодавець прийняв рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності та часткового списання заборгованості за нарахованими процентами на загальну суму 17392,70 грн. за умови погашення позичальником решти заборгованості в розмірі 21945,30 грн. Оскільки відповідачка не погасила заборгованість у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом. 03.03.2025 Звенигородським районним судом Черкаської області постановлено ухвалу про передачу указаної справи за підсудністю до Таращанського районного суду Київської області. 26.03.2025 справа надійшла до Таращанського районного суду Київської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025 головуючим суддею в указаній судовій справі визначено суддю Невгада О.В.. 28.03.2025 суд відповідно до положень ч. 6 ст. 187 ЦПК України отримав інформацію з управління ЦНАП виконкому Таращанської міської ради на підтвердження реєстрації місця проживання відповідачки на території [PERSON] 31.03.2025 суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надав позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення вказаних у ній недоліків. Копію цієї ухвали позивач та його представник отримали 02.04.2025 о 00:34:55 до кабінетів підсистеми «Електронний суд», що вбачається з довідок про доставку електронного документу. 04.04.2025 у межах визначеного строку до суду від позивача надійшла заява з додатками на виконання ухвали від 31.03.2025. 07.04.2025 суд постановив ухвалу, якою прийняв указаний позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання на 28.04.2025. Цією ж ухвалою суд установив відповідачці [PERSON] строк для подання відзиву на позовну заяву із додержанням вимог ст. 178 ЦПК України та наданням суду підтвердження про направлення/вручення його копії учасникам справи п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали та одночасно роз`яснив відповідачу право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (а.с.82-83). 28.04.2025 через неявку відповідачки судове засідання було відкладено на 21.05.2025 (а.с. 89). 12.05.2025\~до суду\~через ЕКЕС\~від відповідачки\~ [PERSON] \~надійшов відзив\~на позовну\~заяву з\~викладеними у\~ньому клопотанням\~про витребування\~доказів та\~заявою про\~розгляд справи\~у загальному\~позовному провадженні\~(а.с.\~97-102). 21.05.2025 суд постановив ухвалу про залишення без розгляду відзиву відповідачки [PERSON] на позовну заяву. Цією ж ухвалою суд залишив без задоволення заяву відповідачки про розгляд позовної заяви в загальному позовному провадженні та заяву відповідачки про витребування доказів (а.с.145-149). 19.05.2025 до суду через ЕКЕС надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсним окремих умов кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину. 21.05.2025 до суду через ЕКЕС від позивача ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» в особі представника за довіреністю Кодя В.О. надійшла заява про залишення зустрічної позовної заяви відповідачки [PERSON] 21.05.2025 суд постановив ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви [PERSON] 20.05.2025 до суду через ЕКЕС від представника відповідачки [PERSON] [PERSON] надійшли заперечення (на відповідь на відзив) (а.с. 138-140). При цьому суд звертає увагу, що позивач ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» відповідь на відзив у цьому провадженні не подавав, а представник відповідачки [PERSON] [PERSON] , як вбачається з тексту заперечення, керувався власним припущенням про те, що позивач подав відповідь на відзив, тому представник відповідачки навів свої заперечення на ймовірний зміст такої відповіді позивача. 21.05.2025\~до суду\~через ЕКЕС\~від відповідачки\~ [PERSON] \~надійшло клопотання\~про відкладення\~розгляду справи,\~яке вона\~обґрунтувала тим,\~що нею\~заявлено зустрічний\~позов,\~на який\~відповідач (позивач\~по первісному\~позову)\~подав відзив,\~тому вона\~має визначені\~процесуальні строки\~для подання\~відповіді на\~відзив,\~а тому\~судове засідання,\~призначене на\~21.05.2025,\~ слід\~відкласти,\~щоб не\~допустити порушення\~її прав. При цьому суд звертає увагу, що зустрічну позовну заяву [PERSON] ухвалою від 21.05.2025 було повернуто їй, тому відсутня причина, на яку вона послалась, як на підставу відкладення розгляду справи. Представник позивача у судове засідання 21.05.2025 не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з позовом подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача за правилами спрощеного позовного провадження, не заперечував проти заочного рішення (а.с. 44). Відповідачка у судове засідання 21.05.2025 не з`явилася вдруге, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Як було зазначено вище, клопотання відповідачки від 20.05.2025 про відкладення розгляду справи суд вважає необґрунтованим. Разом з тим, у клопотанні відповідачки не наведено поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали їй з`явитись в судове засідання 21.05.2025. Суд бере до уваги, що відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Відповідно до ч. 3\~ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1\~ст. 223 ЦПК України). Зважаючи на те, що відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце цього засідання (а.с. 84, 85, 88, 90-93, 96) не повідомила суд про наявність поважних причин, які об`єктивно перешкоджали їй з`явитись в судове засідання 21.05.2025, а також на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідачки, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи та вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що згідно із розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 08.06.2017 № 2401 «Про видачу ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)» ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку. 20.09.2023 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] , за допомогою Веб-сайту (creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, уклали електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1275-1598 (а.с. 11-14). Згідно з цим договором, який підписано позичальником одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) A2089 позичальник отримав кредит, розмір кредиту становить 3400,00 грн., дата надання кредиту 20.09.2023. Згідно з п. 4.10 договору, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється на залишок неповернутої суми Кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі Кредиту до дати фактичного повернення всієї суми Кредиту, за наступною ставкою: стандартна процентна ставка становить 3,00 % за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 4.14 договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення цього договору складає: 34000,00 грн. та включає в себе: суму кредиту та проценти за користуванням кредитом. 25.09.2023 ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] , уклали в електронній формі Додаткову угоду № 1 до Договору про відкриття кредитної лінії № 1275-1598 від 20.09.2023 року якою сторони домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1000 грн. (а.с. 25 на звороті, 26) Відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 1 після її укладання та надання додаткових грошових коштів у кредит будуть змінені умови кредитування за Договором: сума неповернутого Кредиту становить 4400 грн., кількість днів користування кредитом становить 295 календарних днів, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 43850 грн. Відповідно до листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21.05.2025 позивача повідомлено про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay на карту отримувача/на картковий рахунок, вказаний ним в особистому кабінеті (а.с. 21-24). Вказане перерахування здійснено через АТ КБ «ПРИВАТБАНК» як через партнера, з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року. Відповідно до\~довідки про\~перерахування суми\~кредиту №\~1275-1598\~від 20.09.2023\~року,\~20.09.2023\~року на\~картку №\~ [NUMBER] \~перераховано кошти\~в сумі\~3400\~грн.,\~а \~25.09.2023\~року на\~картку №\~ [NUMBER] \~перераховано кошти\~в сумі\~1000\~грн. (а.с. 28) Цей номер особистого електронного платіжного засобу зазначений позичальником в розділі 12 Договору про відкриття кредитної лінії № 1275-1598 від 20.09.2023 року (Реквізити сторін). За твердженням позивача відповідачка порушила умови договору, загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 21945,30 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом 4400,00 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами 17545,30 грн. Водночас за змістом позовної заяви позивач повідомив про те, що кредитодавець прийняв рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності та часткового списання заборгованості за нарахованими процентами та комісією на загальну суму 17392,70 грн. за умови погашення позичальником решти заборгованості в розмірі 21945,30 грн. На підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві, позивач надав суду копію договору про відкриття кредитної лінії №1275-1598 від 20.09.2023 року з Додатковою угодою №1 та паспорт споживчого кредиту, правила надання кредитної лінії, довідку про перерахування коштів, довідку про перерахування суми кредиту, розрахунок заборгованості тощо. Позивач в своєму позові зазначає, що між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачкою було укладено Договір про відкриття кредитної лінії від 20.09.2023 року № 1275-1598 з Додатковою угодою № 1 від 25.09.2023. Як зазначає позивач, договори було укладено в електронній формі. Вказане твердження позивача не відповідає чинному законодавству та не доведено позивачем належними та допустимими доказами виходячи із наступного. Відповідно до процесуального законодавства, а саме ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено наступний порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. Підтвердження вчинення електронного правочину повинно містити такі відомості: умови і порядок обміну (повернення) товару або відмови від виконання роботи чи надання послуги; найменування продавця (виконавця, постачальника), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії щодо товару, роботи, послуги; гарантійні зобов`язання та інформація про інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом товару або з виконанням роботи чи наданням послуги; порядок розірвання договору, якщо строк його дії не визначено. Отже чинним законодавством чітко передбачено, яким саме чином повинен укладатись електронний договір, та які документи підтверджують таке укладання договору. Щодо доказів, які подано позивачем на підтвердження нібито укладеного договору між сторонами, слід зазначити наступне. Так, позивачем до позову додано тексти Договору про відкриття кредитної лінії від 20.09.2023 року № 1275-1598 та Додаткової угоди № 1 від 25.09.2023, які останній намагається видати за нібито укладені з відповідачкою. В той же час, у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Отже, матеріали справи не містять жодного доказу, укладення договору від 20.09.2023 року № 1275-1598 та Додаткової угоди № 1 від 25.09.2023 і що воно відбувалось в порядку визначеному чинним законодавством. Також позивач зазначає в позові про те, що відповідачка отримувала одноразовий ідентифікатор, використовувала його для укладення кредитного договору. Разом з тим, всі ці обставини повинні бути доведені належними та допустимими доказами. При цьому в позовній заяві взагалі не зазначено позивачем, у який спосіб відповідачці було надано одноразовий ідентифікатор. Позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження способу надсилання відповідачці одноразового ідентифікатор, наприклад інформацію від мобільного оператора про належність номера телефону саме відповідачці, підтвердження направлення смс-повідомлення на цей номер, або роздруківки листа, направленого на електронну поштову скриньку відповідачки тощо. В той же час, позивач не вказує, яким чином проводилась ідентифікація особи позичальника та чи проводилась вона взагалі, та не надає доказів проведення такої ідентифікації, не надає доказів відправлення одноразового ідентифікатора відповідачці, не надає доказів того, що саме відповідачка [PERSON] , використала ідентифікатор для укладення кредитного договору. Крім того, також неможливо перевірити факт підписання оспорюваного кредитного правочину також кредитодавцем, адже тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора (кредитодавця) можуть слугувати доказом таких фактів, однак позивачем вони до суду не надані. Слід також зазначити, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в п.п.6.15 постанови від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц (https://revestr.court.qov.ua/Review/107219918) «Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину. а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.» Згідно із п.п.6.21. цієї постанови ВП ВС «У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли ». У п.п.6.49 постанови ВП ВС від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц зроблено висновок «У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.» Одночасно, звернення з вимогою про визнання недійсним правочину, який аргументовано тим, що цей договір не підписувався і не укладався, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) та від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21), не є правомірним способом захисту та не є ефективним. Враховуючи вищевикладене, вважаю що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення Договору про відкриття кредитної лінії від 20.09.2023 року № 1275-1598 та Додаткової угоди № 1 від 25.09.2023 Крім того, позивач, у своїй позовній заяві стверджує про нібито перерахування відповідачці коштів у сумі 3400 грн. та 1000 грн., але таке твердження також не підтверджено жодним належним та допустимим доказом з огляду на наступне. Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А це означає, що навіть якщо такий договір підписаний сторонами, але кошти (речі) позичальникові не надані, такий договір є неукладеним. Тільки фінансовий документ про отримання коштів є умовою його укладення, а значить і правових наслідків для позичальника. Належними доказами, які підтверджують перерахування ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» відповідачеві певної суми можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вищевикладена позиція стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у Постанові Верховного Суду (у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц. В Постанові Верховний Суд зауважив, що: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи». Аналогічна позиція стосовно первинних документів відображена і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2018 у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. Така ж позиція була висловлена і в Ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 по справі №6-4882св11 згідно якої, належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які встановлюють розмір заборгованості. Як доказ перерахування коштів, позивач надав до суду лист від АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від 27.03.2023 року. Як вже зазначалося судом, відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з п. п. 41-46, 59-60 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України N 75 від 04.07.2018 року, операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Касовими документами оформляються операції з готівкою. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України щодо організації касової роботи в банках України. Відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті. У п. 52-53 зазначеного Положення, вказано наступне: «Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Унесення виправлень до первинних документів не допускається, крім випадків, установлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Банк не приймає до виконання платіжні інструкції в електронній формі з негативним результатом перевірки електронного підпису.» Отже, як вбачається із вимог чинного законодавства до оформлення первинних бухгалтерських облікових документів встановлені певні вимоги, при недотриманні яких вказані документи є недійсними. Як вбачається із тексту Листа, в ньому відсутня інформація щодо особи отримувача коштів, повного карткового рахунку на який було перераховано кошти, що унеможливлює ідентифікувати особу отримувача. Також суд звертає увагу, що позивач не надав доказів існування правовідносин між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», який, згідно з доводами позивача, здійснив переказ коштів на рахунок відповідача від імені позивача. Враховуючи вищевикладене, наданий позивачем лист від АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» не може бути належним та допустимим доказом отримання відповідачкою кредитних коштів від позивача. У постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17, від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 зроблено висновки, що факт отримання та повернення грошових коштів доводять банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення (виплати) грошей до (з) каси товариства. Отже, належними та допустимими доказами внесення/повернення особою коштів у готівковій формі можуть бути прибуткові та видаткові касові ордери, а у випадку внесення/повернення коштів у безготівковій формі таким доказом може бути відповідна банківська виписка. В матеріалах справи відсутні докази, що рахунок, на який здійснювалося перерахування коштів, належить саме [PERSON] , ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не надало жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок [PERSON] на підставі Договору про відкриття кредитної лінії № 1275-1598 та Додаткової угоди № 1, а також документів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідних рахунків відповідачці. З цих же підстав довідка ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту за договором (а.с.28) та розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 29) судом оцінюються критично, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства до первинних облікових документів, а тому не є належним та допустимим доказом нібито отримання відповідачкою коштів. Ці документи складені самим позивачем, а тому їх зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - позивача. При цьому суд бере до уваги, що доводи позивача про те, що кредитні кошти перераховані ним відповідно до умов кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів, на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідачки, не підтверджуються будь-якими належними доказами, які б відповідали наведеним вище вимогам, а тому відхиляються судом. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень ст. 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, а за відсутності доказів отримання відповідачкою коштів, позовна заява не підлягає задоволенню. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Положеннями частин: першої, другої та третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування с обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 Цивільного процесуального кодексу України), Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положення частини першої 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). У відповідності до вимог частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у від 1 березня 2020 року в справі № 129/1033/13). Окремо слід звернути увагу на те, що за своєю сутністю кредитний договір є договором позики, а відповідно до частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Це означає, що зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про те, що у відповідачки [PERSON] наявне невиконане грошове зобов`язання за Договором про відкриття кредитної лінії від 20.09.2023 року № 1275-1598 та Додаткової угоди № 1 від 25.09.2023, позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed