Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

05 квітня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальше уточнення позовних вимог послалась на те, що сторони з 24 вересня 1982 року по 06 червня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого ними було придбано наступне спільне сумісне майно: автомобіль «ВАЗ-21112», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; домоволодіння [ADDRESS] ; земельна ділянка із кадастровим номером 1210100000:01:713:0072, площею 0,1 га. Вказане майно, окрім авто, зареєстроване за відповідачем як одноосібним власником, а автомобіль за позивачем. В той же час, автомобілем користується весь час саме відповідач. Оскільки сторонам не вдалося досягти порозуміння та згоди щодо поділу вказаного спільного майна, позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд у порядку поділу зазначеного майна визнати за кожною із сторін право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки під ним, а також стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості автомобіля, визнавши право власності на авто за відповідачем. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем всіх виявлених недоліків позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі в останній уточненій редакції з викладених у позові підстав та обставин. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на відсутність підстав для поділу домоволодіння і земельної ділянки, вважаючи їх своє особистою власністю. Від сторони відповідача до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що спірний автомобіль будо придбано за особисті кошти відповідача, який відкладав їх тривалий час, одноособово забезпечуючи родину сторін. Користувався автомобілем відповідач одноособово через робочі потреби, обслуговував та ремонтував автомобіль відповідач за власні кошти. 27 липня 1990 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, на підставі якого відповідач і набув право власності на спірне домоволодіння. Позивач за цим договором не була набувачем, на неї не було покладено жодних обов`язків, саме відповідач здійснював утримання [PERSON] , а тому спірне домоволодіння не спільним сумісним майно подружжя. Щодо спірної земельної ділянки, то остання була набута відповдіачем в порядку приватизації, а тому також не належить до спільного сумісного майна подружжя. Стороною позивача подано суду відповідь на відзив, в якій представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з тих підстав, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, яка не була спростована відповідачем, як і заявлена позивачем вартість автомобіля, договір довічного утримання укладався в інтересах сім`ї, які можуть підтвердити свідки. Послався представник позивача і на те, що спірна земельна ділянка також має бути предметом поділу, оскільки вона нерозривно пов`язана зі спірним домоволодінням, поділяючи з ним одну юридичну долю. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної вище явки учасників справи. Вислухавши представника позивача, відповідача, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 24 вересня 1982 року по 06 червня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, копією рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2024 року у справі №199/2748/24, яким було розірвано шлюб сторін і яке набрало законної сили. 02 серпня 1990 року за відповдіачем як одноосібним власником в БТІ зареєстровано право власності на домоволодіння [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання від 27 липня 1990 року, укладеного між [PERSON] , 1912 року народження, як відчужувачем, та відповдіачем, як набувачем. 05 жовтня 2023 року право власності на вказане спірне домоволодіння було зареєстроване за відповідачем, як одноосібним власником, в Державному реєстрі речових прав (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2827478012020). Дані обставини підтверджуються копією договору довічного утримання, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових право на нерухоме майно. При цьому як встановлено судом з пояснень допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , сторони з 1989 року мешкали за адресою спірного домоволодіння сім`єю з дідом відповідача [PERSON] , який був достатньо фінансово забезпечений, матеріального утримання не потребував, однак через вади зі здоров`ям потребував стороннього догляду. Позивач, як до, так і після укладення вищевказаного договору довічного утримання, одноосібно доглядала за дідом відповідача до його смерті купала, брила, перевдягала [PERSON] , прасувала його речі, готувала йому їжу, а також вела домашнє господарство у домоволодінні. Натомість відповідач постійно був у відрядження, приїжджав на невеликий строк і потім знову уїжджав, лише раз перевдягав свого діда, потребував сам уваги та догляду після ДТП. Як вбачається зі змісту заяв по суті сторін, копії паспорту позивача, відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, за адресою вищевказаного спірного домоволодіння зареєстроване місце проживання обох сторін (позивача ще з 1993 року), тобто вказане домоволодіння використовувалось сторонами в період шлюб в інтересах сім`ї для проживання сім`ї сторін у ньому. 09 грудня 2010 року на ім`я відповідача, як одноосібного власника, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28 квітня 2010 року №384/56 видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯЛ №060221. Вказаним державним актом посвідчено набуття в порядку приватизації відповдіачем права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:01:713:0072, площею 0,1 га, цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Земельна ділянка розташована за адресою [ADDRESS] . Копія зазначеного державного акту наявна в матеріалах справи. 28 липня 2011 року було зареєстровано за позивачем на праві власності автомобіль «ВАЗ-21112», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Дані обставини підтверджуються копією листа ТСЦ МВС №1249 від 06 червня 2024 року, копією акту приймання-передачі транспортного засобу від 20 вересня 2007 року. При цьому вартість такого автомобіля позивачем визначено в сумі 112482 гривень як середню ринкову на підставі низки оголошень з продажу аналогічних авто, копія яких (оголошень) долучено до матеріалів справи. Відповідачем доказів іншої вартості автомобіля суду не подано, клопотань/заяв про проведення відповідної експертизи з визначення вартості авто сторонами суду не подано/не заявлялось. Також судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень сторін в судовому засіданні та зі змісту їх заяв по суті спору встановлено, що спірним автомобілем користувався виключно відповідач. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведених вище договорів, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України, ЗК України, КпШС України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, земельна ділянка, рухоме майно, різновидом якого є транспортні засоби), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб. При цьому законодавство, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Аналогічні положення містить ст.22 КпШС України. За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Аналогічні положення містить ст.22 КпШС України. За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Схожі положення містять норми ст.ст.28, 29 КпШС України. Частиною 4 ст.65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. Відповідно до п.п.2, 3, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Статтею 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя та співвласників жилого будинку. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.153 ЗК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 13 травня 2019 року по справі №638/1962/17, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17. Конструкція норми ст.22 КпШС України та ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та знайшов своє подальше застосування у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року по справі №755/10923/20, від 06 листопада 2024 року по справі №462/6859/21, від 15 травня 2025 року по справі №521/1963/19. Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17. Земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року по справі №199/2099/17, від 29 вересня 2022 року по справі №359/924/20, від 26 жовтня 2022 року по справі №206/6366/17. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст.365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Наведений вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року по справі №760/789/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі №125/2157/19. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя або жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Щодо позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності подружжя за наслідками його поділу, то задоволення вимоги про поділ об`єкту спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на частину такого майна (конкретного об`єкту) саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в суду відсутні підстави зазначати в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірних майна. Окрема позовна вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року по справі №523/14489/15-ц. Системний аналіз норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду 01 квітня 2021 року по справі №185/3086/18, а також знайшов своє подальше застосування у постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 року по справі №595/970/20, від 01 листопада 2023 року по справі №760/4066/21. Стосовно обставин спірних правовідносин, то в ході розгляду справи було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 24 вересня 1982 року по 06 червня 2024 року, в ході якого проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. При цьому у вказаний період, сторонами було придбано спірний автомобіль «ВАЗ-21112», д.н.з. [NUMBER] , а також спірне домоволодіння [ADDRESS] , яке розташоване на спірній земельній ділянці із кадастровим номером 1210100000:01:713:0072, площею 0,1 га. Право власності на перелічене нерухоме майно одразу після його набуття було зареєстроване за відповідачем як за одноосібним власником, а на автомобіль за позивачем. При цьому спірним автомобілем користувався виключно відповідач. Між сторонами відсутні будь-які належним чином оформлені домовленості, зокрема шлюбний договір, на підставі яких все вказане спірне майно можуть бути безумовно віднесені до особистої приватної власності відповідача. Викладені фактичні обставини за змістом норм ст.ст.60, 61, 63, 64 СК України, а також враховуючи, що договір довічного утримання, за яким набуто право власності на спірне домоволодіння, було укладено в інтересах сім`ї, а обов`язки набувача з утримання відчужувача за таким договором виконувала фактично позивач замість відповідача, дозволяють суду дійти висновку, що з огляду на встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не зважаючи на те, за ким з них зареєстроване права власності на нього, спірні автомобіль та домоволодіння є спільним майном сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно, позивач має право на поділ такого майна. При цьому оскільки спірне домоволодіння є річчю неподільною, має статус житла їх сторін, то його поділ має відбутись шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на означене домоволодіння. І такі частки, враховуючи відсутність між сторонами належним чином оформлених домовленостей, а також відсутність визначених ст.70 СК України підстав, є рівними і мають станови по 1/2 для кожного із колишнього подружжя. Щодо поділу земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:01:713:0072, то приймаючи до уваги, що хоча право власності на таку спірну земельну ділянку і було набуто відповідачем в порядку приватизації, однак оскільки на цій спірній земельній ділянці із кадастровим номером 1210100000:01:713:0072 фактично розташоване спірне домоволодіння, яке є об`єктом спільної сумісної власності сторін та позовні вимоги про поділ такого домоволодіння задовольняються цим рішенням, суд, спираючись на вищенаведені правові позицію Верховного Суду, принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, норми ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, вважає правомірними, обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про поділ спірної земельної ділянки шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на неї в розмірі по частини за кожною із сторін по справі. З наведених вище підстав, обставин, правових позицій, норм законодавства та мотивувань суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення сторони відповідача проти позову в частині вимог про поділ спірних домоволодіння та земельної ділянки під ним. При цьому стороною відповідача лише заявлено незгоду із заявленими позовними вимогами, однак не подано жодних доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя. Правомірними, обґрунтованими, доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню, є позовні вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль «ВАЗ-21112» д.н.з. [NUMBER] з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача половини ринкової вартості такого авто. Задоволення цієї позовної вимоги зумовлене тим, що автомобіль придбано та зареєстровано за позивачем, як одноосібним власником, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, використовується автомобіль виключно відповідачем, є неподільним майном, його спільне використання сторонами є неможливим. То ж це рухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, частки у праві власності сторін на нього є рівними, автомобіль за наслідками поділу спільного сумісного майна сторін має відійти відповідачу, як фактичному користувачу, з якого на користь позивача підлягає стягненню компенсація в розмірі половини ринкової вартості такого авто, яка відповідає заявленій позивачем у позові. Доказів помилковості заявленої позивачем ринкової вартості авто або доказів іншої вартості спірного авто стороною відповідача суду не подано. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved