Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 21 січня 2006 року, мають спільних дітей: [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, [PERSON] , 2017 року народження. За час спільного проживання ними набуто у власність: житловий будинок, загальною площею 168 кв. м., житловою площею 80.10 кв., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1308537632224, разом із земельною ділянкою кадастровий номер 3222457400:04:003:5498, загальною площею 0.0383 га, земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:06:006:0129 за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, загальною площею 0.0294 га, гараж № [NUMBER] у ГБК "Ядерщик" за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер 1182979780000, загальною площею (кв.м): 41.8, автомобіль Volkswagen Multivan, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2014 року випуску. Спільне життя не склалось, за рішенням суду їх шлюб розірваний. Після припинення спільного проживання дійти згоди щодо спільного майна вони не можуть. Оскільки майно придбане за час шлюбу та за спільну кошти подружжя, то їх частки в праві власності є рівними. Просила суд: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині за кожним житлового будинку, загальною площею 168 кв. м., житловою площею 80.10 кв. та земельної ділянки з кадастровим номером 3222457400:04:003:5498, загальною площею 0.0383га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1308537632224; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:06:006:0129, загальною площею 0.0294га, за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада; визнати за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] у ГБК "Ядерщик", що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Лисогірська 8, реєстраційний номер 1182979780000, загальною площею 41.8(кв.м); визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Volkswagen Multivan, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2014 року випуску. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 26 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на позов та заява про застосування строків позовної давності. Не погоджуючись з доводами позову вказав, що при розгляді справи про розірвання шлюбу судом встановлено час припинення спільного проживання грудень 2019 року. І з того часу і по час подання позову, [PERSON] не зверталась до нього з питанням поділу спільного майна подружжя, тому вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Заявляючи вимоги про поділ житлового будинку та земельної ділянки, позивачка не конкретизує яку саме частину слід виділити кожному, оскільки спільне користування майном є неможливим. Не погоджується із визначенням вартості гаражу, іншої земельної ділянки та вартістю автомобіля. Просив відмовити у задоволенні позову. 27 березня 2024 року до суду надійшли заперечення щодо застосування строків позовної давності та відповідь на відзив. Представник позивача вказав, що 26 березня 2021 року Голосіївським районним судом м.Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , позовна заява про поділ майна подружжя подана у жовтні 2023 року. Тому строки позовної давності позивачем не пропущено. Крім того, в даному позові заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя, а не поділ майна в натурі. Також просить враховувати, що після припинення спільного проживання неповнолітні діти залишились проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач сплачує аліменти на трьох дітей в розмірі 11\~000 грн., що є недостатнім для їх повноцінного розвитку. Просить позов задоволити позов. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2024 року за клопотанням [PERSON] накладено арешт на: 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1308537632224; 1/2 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222457400:04:003:5498; земельну ділянку за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, кадастровий номер 3223155400:06:006:0129; гараж № [NUMBER] у ГБК «Ядерщик» за адресою: м. Київ, вул. Лисогірська, 8 реєстраційний номер 1182979780000. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року по справі призначено експертизу, на вирішення якої постановлені наступні питання: Яка ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1308537632224? Яка ринкова вартість гаражу № [NUMBER] у ГБК «Ядерщик» за адресою: вул. Лисогірська, 8, м. Київ, реєстраційний номер 1182979780000, загальною площею 41.8 кв.м.? Яка ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 3222457400:04:003:5498; Яка ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: Козинська селищна рада, Обухівського району, Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:006:0129, реєстраційний номер 1944738232000, загальною площею 0,0294 га. Яка ринкова вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2013 року випуску, VIN- код [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Проведення експертизи доручено експертам Київського науково дослідного інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6), попередивши їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, передбачену ст.ст.384, 385 Кримінального кодексу України. Провадження по справі зупинено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2024 року відновлено провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 03 грудня 2024 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2024 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. У судове відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 11 березня 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Оксани Гайченя про визнання позову, а саме щодо поділу майна подружжя у запропонованому у позовні заяву. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 21 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблений актовий запис N 70. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року шлюбі між сторонами розірвано (№ 752/2409/21). Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В ст.71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і вказано, що майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Можлива компенсація вартості за частку у майні одному з подружжя у разі його згоди. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Встановлено, що 31 серпня 2017 року було придбано по договору купівлі-продажу, серія та номер: 549, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., житловий будинок, загальною площею 168 кв. м., житловою площею 80.10 кв., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1308537632224, разом із земельною ділянкою, кадастровий номер 3222457400:04:003:5498, загальною площею 0.0383 га. Також 21.11.2019 року було придбано земельну ділянку, кадастровий номер и 3223155400:06:006:0129 за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, загальною площею 0.0294 га. Також 03.02.2017 року було придбано гараж № [NUMBER] у ГБК "Ядерщик" за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер 1182979780000, загальною площею (кв.м): 41.8. Також в 2015 році було придбано автомобіль Volkswagen Multivan, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2014 року випуску. При розгляді справи сторони не заперечували факту придбання майна у період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі. Враховуючи добровільність сторін при визначенні порядку поділу спільного майна, визнання позову не суперечить чинному законодавства, не порушує права третіх осіб (сторони не повідомили суду про права третіх осіб на спірне майно), тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Відповідно до пунктів 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до статті 19 цього Закону України видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно з статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно з статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу,2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судому постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року, у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. З матеріалів справи убачається, що 07 листопада 2022 року [PERSON] (клієнт) уклала з адвокатом Зінов`євим Д.С. Договір про надання правової допомоги № 12 від, згідно якого адвокат зобов`язується, в порядку та на умовах, визначених цим договором, надати клієнту правову допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити надані послуги. На виконання Договору про надання правової допомоги № 12 від 07 листопада 2022 року [PERSON] було 09.12.2022 року сплачено адвокату 5 000 гривень. Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Дослідивши, додані представником позивача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, визнання позову відповідачем (ст.142 ЦПК щодо розподілу судових витрат у разі визнання позову до розгляду справи по суті), суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 4500, 00 гривень та 6710 грн. витрат по сплаті судового збору. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до вимог частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved