Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення аліментів на своє утримання в розмірі 1/4 частки частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, посилаючись на той факт, що [INFO] [PERSON] народила дівчинку, і, з метою уникнення можливих образ і цькувань з боку оточення/однолітків, попросила позивача записати доньку на його прізвище. Увійшовши у положення матері і дитини, проявивши людяність і емпатію позивач задовольнив дане прохання. Таким чином, удочерив відповідачку, при цьому, відомості про батька були внесені у свідоцтво про народження дитини (у додатку) відповідно до ст.ст.126, 133, 135 Сімейного кодексу України. Позивач є інвалідом дитинства 3 групи довічно, отримує мінімальну пенсію, а відтак позивач потребує матеріальної допомоги з боку відповідачки та вимушений звертатись до суду з вказаним позовом. Згідно ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.11.2024 відкрито провадження з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.01.2025 подовжено строк розгляду даної справи судом та вручено у приміщенні суду копію позовної заяви відповідачці у справі. На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 30.01.2025 року вище вказане клопотання було задоволено судом та вирішено проводити розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів з доньки на утримання непрацездатного батька, особи з інвалідністю 3 групи, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та витребувано від сторін довідки ОК-5 та ОК-7. Представник позивача в ході розгляду справи судом вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила суд про їх задоволення. Відповідачка вимоги позову не визнала, подала суду відзив відповідно до якого просила відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на викладені в ньому обставини та зазначивши, що протягом довгого часу не проживала з батьком, не отримувала від нього належного забезпечення, у тому числі матеріального. У квартирі за адресою: [ADDRESS] , почала проживати з 2017 року, до того лише час від часу навідувала за цією адресою, поки була жива її бабуся - [PERSON] , яка у 2020 році померла. [PERSON] має другу доньку - [PERSON] , [INFO] , вона має на утриманні двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , а відповідач [PERSON] ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків у зв`язку з психічним розладом, зловживанням алкогольними напоями, жебрацьким способом життя, частою відсутністю за зареєстрованим місцем проживання, неможливістю до стабільного, звичайного та безконфліктного спів проживання з іншими людьми. В судовому засіданні від 06.05.2025 представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд про їх задоволення. Відповідачка категорично заперечувала з приводу задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Як встановлено судом та зазначили суду учасники справи, позивач є батьком відповідачки. Мати відповідачки - [PERSON] . Судом встановлено, що позивач перебуває на пенсії по інвалідності 3 групи з дитинства та перебуває під наглядом лікаря-психіатра КНП «МЗНПД» з 1999 року з діагнозом: легка розумова відсталість, що підтверджується наданими доказами. Згідно з довідкою про доходи [PERSON] за період з січня 2024 по грудень 2024 отримав пенсію у загальному розмірі 35 320,00 грн. Відповідно до довідки ОК-5, наданої відповідачкою, її доходи за 2024 рік становлять 125 407, 44 грн. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами СК України. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 202 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 05.09.2019 у справі №212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. В ході розгляду справи встановлено та підтверджено відповідними належними доказами, що позивач є пенсіонером по інвалідності 3 групи з дитинства, отримує пенсію, яка щомісячно складає близько 2 980, 00 грн., і яка не забезпечує в повному обсязі необхідних потреб для його проживання, харчування та лікування. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позивач потребує матеріальної допомоги. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача, суд керується принципом розумності та справедливості, а також тим, що на її утриманні перебувають малолітні доньки, а тому приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача аліментів на його утримання в розмірі в розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 30.10.2024 року. Крім того, судом враховано ту обставину, що позивач також має ще одну повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , а відтак не позбавлений можливості отримувати і від неї матеріальну допомогу в тому числі. Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з доньки на утримання непрацездатного батька, особи з інвалідністю 3 групи підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачки [PERSON] у дохід держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 211, 20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial