Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, якою просить стягнути на свою користь з комунального підприємства "Муніципальний спортивний клуб "Харків" середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні у загальній сумі 5\~942 (п`ять тисяч дев`ятсот сорок дві) гривні 43 копійки. Також, позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат у справі, шляхом стгнення з відповідача на свою користь суму сплаченого судового збору розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок. Аргументи учасників справи. У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задовлленні вимог [PERSON] у повному обсязі, оскільки затримка у виплаті належних позивачу при звільненні сум сталася не з вини КП "Муніципальний спортивний клуб "Харків". Рух справи. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 25.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Підлісний М.О. вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача КП "Муніципальний спортивний клуб "Харків" адвокат Бєлінський О.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1\~ст.\~2\~ЦПК\~України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Приймаючи дане рішення, суд виходить з диспозитивності та рівності сторін процесу, що сторони користуються рівними правами на власний розсуд. Кожна сторона зобов`язана довести перед судом ті обставини на які вона покликається. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, частиною першою статті 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, відповідачем КП «Муніципальний спортивний клуб» Харків» укладено трудовий договір з позивачем [PERSON] , та призначено її на посаду бухгалтера бухгалтерії, планово-економічного відділу, тендерної служби з 03.10.2023. У подальшому, відповідачем КП «Муніципальний спортивний клуб» Харків» на підставі наказу від 31.12.2025 № 95/2к «Про звільнення з займаної посади» прийнято рішення звільнити позивача з посади з 01.01.2025. Отже, трудові відносини між сторонами спору припинені 01.01.2025. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Отже, 01.01.2025 у відповідача КП «Муніципальний спортивний клуб» Харків» виник обов`язок здійснити з позивачем [PERSON] повний розрахунок при звільненні безпосередньо у день звільнення, а також надати визначені ст. 116 КЗпП України документи. З відомості нарахування заробітної плати КП «Муніципальний спортивний клуб» Харків» за січень 2025 року вбачається, що відповідачем станом на день звільнення нараховано позивачу розрахунку при звільненні у загальному розмірі 20302,33 гривень, у тому числі 284,87 гривень у якості оплати за один фактично відпрацьований робочий день у січні 2025 року та 2116,91 гривень у якості компенсації за невикористану відпустку (в тому числі ПДФО 432,32 гривень та військовий збір 120,09 гривень), а разом 1849,37 гривень. Водночас як вбачається зі змісту виписки по надходженням на розрахунковий рахунок № [NUMBER] , відкритому позивачем в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідачем 21.01.2025 здійснено перерахування грошових коштів у вигляді «розрахунку на день звільнення», у загальній сумі - 1849,37 гривень (з урахуванням утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Отже, у порушення вимог ст. 47 КЗпП, відповідачем розрахунок при звільнені проведено із затримкою у 13 робочих днів. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. З аналізу зазначених норм трудового законодавства слідує, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки з вини власника або уповноваженого ним органу. У такому випадку роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4- рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, нездійснення відповідачем повного розрахунку при звільненні з позивачем у встановлені законом строки (у т.ч. заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки), а також подальша виплата відповідного розрахунку із затримкою на 13 календарних днів з вини відповідача, є підставою для застосування відповідальності відповідно до ст. 117 КЗпП України. Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У постанові Верховного Суду у справі № 643/14838/16-ц від 06.11.2019 міститься висновок в якому вказано, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Подібний правовий висновок мітиться у постанові Верховного Суду у справі № 646/3282/17 від 19.10.2021. Згідно зі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 3-6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» п`ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється роботодавцем. У період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки». Згідно наданого відповідачем розрахунку суми компенсації за щорічну невикористану відпустку, сума заробітної плати позивача за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню (листопад та грудень 2024 року) становила 19656 гривень (9828 гривень х 2 місяці роботи). Кількість робочих днів у листопаді 2024 року становила 21 робочий день, у грудні 2025 року 22 робочих дні. З урахуванням цього, середньоденний розмір заробітної плати Позивача з урахуванням вищевказаних вимог становить 457,11 гривні (19656 гривень /43 робочі дні). У свою чергу, період часу з 02.01.2025 (початок порушення) до 21.01.2025 року (дата виконання зобов`язання) містить 13 робочих днів. З урахуванням цього, сума компенсації, що підлягає виплаті позивачу, у зв`язку із непроведенням з вини роботодавця відповідного розрахунку у день звільнення, складає 5942,43 гривень (457,11 гривні х 13 робочих днів). З урахуванням тієї обставини, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Інші доводи і заперечення відповідача означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Судові витрати. За приписами ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК\~України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК\~України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Outcome: approved