Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

04.10.2023 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява в якій позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив встановити наступний графік зустрічей батька [PERSON] з дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] : - побачення тричі на тиждень щовівторка та щочетверга з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. у суботу з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., без присутності матері, за місцем фактичного перебування дітей, або за місцем їх проживання, без обмеження місця прогулянок; - спільний відпочинок з батьком та оздоровлення дітей кожні шкільні канікули (осінні, зимові, весняні, літні), на період не менше частини днів, що припадають на канікули, з обов`язковим повідомленням матері про місце відпочинку; - необмежене спілкування із сином та донькою у вільний від занять час засобами телефонного, поштового та інших засобів зв`язку (відео-зв`язок у мобільних додатках та соціальних мережах) тощо; - в день побачення батька з дітьми, надати йому право забирати дітей зі школи, садочку чи дому особисто, з урахуванням їх режиму дня та, за погодженням з матір`ю дітей; - зобов`язати відповідачку [PERSON] за два дні до зустрічі дітей з батьком, надати останньому точну інформацію щодо фактичного місця проживання, перебування чи навчання дітей, а в разі настання таких змін повідомити про це йому особисто на наступний день, з дня настання таких змін. Так, в обґрунтування представник позивача зазначав, що 15.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу в подружжя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.09.2020 року, шлюб між сторонами розірвано. Після фактичного припинення проживання однією сім?єю, двоє спільних дітей сторін залишились проживати разом з батьком за адресою їх реєстрації та постійного місця проживання: [ADDRESS] , де батько створив усі умови для їх комфортного проживання. За цією ж адресою зареєстрована і мати дітей - [PERSON] . В подальшому, за взаємною згодою батьків, наприкінці 2021 року, діти переїхали жити до матері за адресою: [ADDRESS] . З того часу батько - [PERSON] постійно спілкувався з дітьми та мав можливість побачитись з ними. Крім того саме [PERSON] повністю фінансово забезпечував дітей, їх навчання, лікування та інші побутові потреби, адже мати дітей - [PERSON] не працювала. Починаючи з березня 2023 року, відповідачка [PERSON] безпідставно почала обмежувати спілкування дітей з батьком: не дозволяла побачень, не давала можливості придбати дітям телефони, щоб вони самостійно могли зателефонувати батькові або він їм. В результаті все спілкування батька з дітьми звелось до телефонних розмов і, лише з телефону матері, при цьому на телефонні дзвінки [PERSON] відповідала дуже рідко. З червня 2023 року відповідачка позивача до дітей не допускає взагалі та він не має можливості їх побачити. На телефонні дзвінки [PERSON] також не відповідає, двері в квартиру не відчиняє. При цьому, кошти на утримання дітей позивач перераховує відповідачці регулярно. Впродовж всього життя дітей, їх батько постійно належним чином опікувався ними, забезпечував, влаштовував в навчальні заклади та гуртки, завозив та привозив з навчання, опікувався питанням їх оздоровлення та належного медичного обслуговування, приділяв їм достатньо часу та уваги, давав своє виховання та безмежну любов, матір дітей ніколи не працювала, а тому розлуку з дітьми батько переживає досить важко. Від такої поведінки відповідачки є очевидним, що страждають і самі діти, оскільки позбавлені діями відповідачки батьківської любові та піклування. У зв`язку з вказаними обставинами позивач і змушений звертатися до суду з вказаним позовом, оскільки між сторонами немає згоди та існує спір щодо участі позивача у вихованні та спілкуванні з дітьми. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.10.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 31.10.2023 року до суду від представника позивача адвоката Кіптенка М.В. надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.11.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 04.12.2023 року від представника відповідачки адвоката Волкова А.В. до суду спрямоване клопотання, в якому останній просив провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Крім того,\~04.12.2023\~року до\~суду надійшов\~від представника\~відповідачки \~адвоката Волкова\~А.В.\~відзив на\~позовну заяву\~в якому\~останній зазначав,\~що відповідачка\~повністю не\~визнає позовні\~вимоги,\~вважає їх\~безпідставними,\~необґрунтованими та\~надуманими,\~внаслідок чого\~просить відмовити\~в їх\~задоволенні.\~Так,\~доводи позовної\~заяви щодо\~безпідставного обмеження\~відповідачкою,\~починаючи з\~2023\~року,\~спілкування позивача\~з дітьми\~не відповідають\~дійсності,\~ позивач\~вводить суд\~в оману.\~Так,\~після початку\~повномаштабного вторгнення\~рф в\~Україну,\~позивач спільно\~з відповідачкою,\~в інтересах\~дітей та\~їх безпеки,\~прийняли рішення\~ виїхати\~за кордон.\~Як зазначає\~відповідачка,\~саме позивач\~наполягав на\~цьому.\~05.03.2022\~року [PERSON] \~разом з\~дітьми перетнули\~державний кордон\~у пункті\~пропуску «Краківець».\~На проживання\~відповідачка разом\~з дітьми\~прибули у\~Чеську республіку\~(м.\~Прага)\~де отримали\~тимчасовий захист.\~У липні\~2022\~року позивач\~приїхав до\~дітей та\~відповідачки до\~республіки Кіпр,\~де вони\~відсвяткували день\~народження сина.\~Після відпочинку,\~позивач разом\~з відповідачкою\~та дітьми\~полетіли до\~м.\~Праги,\~де позивач\~можливість безперешкодно\~бачитись та\~спілкуватись з\~дітьми,\~оскільки винаймав\~квартиру поверхом\~нижче,\~в тому\~ж будинку\~де і\~проживала відповідачка\~з дітьми.\~Також,\~представник відповідачки\~зазначає,\~що позивач\~досить часто\~їздив в\~Україну та\~повертався назад\~до м.\~Праги,\~оскільки мав\~дозвіл у\~період воєнного\~стану виїжджати\~за кордон.\~Відповідачка зазначає,\~що позивач\~ [PERSON] \~за власним\~бажанням став\~рідше спілкуватись\~і бачитись\~з дітьми,\~а з\~квітня 2023\~року взагалі\~перестав навідуватись\~до дітей.\~Згодом відношення\~позивача до\~відповідачки погіршилось,\~почались погрози\~та приниження.\~Як вказує\~відповідачка,\~батько дітей\~наполягав на\~поверненні дітей\~до України.\~Остання переписка\~між сторонами\~була в\~червні 2023\~року,\~в якій\~позивач в\~грубій формі\~повідомив,\~що більше\~не буде\~допомагати відповідачці\~та дітям.\~Відповідачка просить\~звернути увагу\~на те,\~що вона\~неодноразово повідомляла\~позивача про\~те,\~що не\~повернеться з\~дітьми в\~Україну до\~поки там\~не буде\~безпечно.\~З червня\~2023\~року позивач\~ніяк не\~намагався зв`язатися\~з відповідачкою\~та дізнатися\~про дітей.\~Таким чином,\~позивач маючи\~змогу перетинати\~державний кордон\~України та,\~будучи обізнаний\~про місце\~проживання дітей,\~а також\~проживаючи у\~одному будинку\~з відповідачкою\~у м.\~Прага -\~не був\~позбавлений можливості\~реалізовувати свої\~батьківські права\~та обов?язки,\~а тому\~вимога про\~усунення перешкод\~у спілкуванні\~з дітьми\~є безпідставною.\~Далі,\~у зв?язку\~з тим,\~що у\~Чеській республіці\~вже не\~було місць\~у державних\~школах для\~дітей -\~біженців з\~України,\~відповідачка [PERSON] ,\~турбуючись про\~можливість отримання\~дітьми освіти\~та комфортного\~проживання -\~переїхали на\~постійне проживання\~до Норвегії.\~Наразі адреса\~проживання [PERSON] \~разом з\~дітьми [PERSON] \~та [PERSON] :\~ [ADDRESS] .\~ [PERSON] \~відзначає,\~що її\~та дітям\~ [PERSON] і\~Мії місцевий\~муніципалітет надав\~окремий будинок,\~який оплачує\~служба NAV\~(Управління\~праці та\~соціального захисту\~населення Норвегії).\~Будинок має\~площу 150\~кв/м,\~у дітей\~є окремі\~кімнати з\~усіма зручностями.\~Будинок розташований\~недалеко від\~моря,\~що позитивно\~впливає на\~здоров?я сина\~ [PERSON] ,\~адже у\~нього були\~часті бронхіти\~і ризик\~астми.\~Відповідно до\~рішення міграційного\~управління Норвегії\~від 03.08.2023\~року відповідачка\~отримала колективний\~захист у\~цій країні\~та посвідку\~на проживання\~у Норвегії.\~Згідно з\~рішенням міграційного\~управління Норвегії\~від 04.08.2023\~року донька\~ [PERSON] \~та син\~ [PERSON] \~теж отримали\~колективний захист у цій країні та посвідку на проживання. Відповідачка зазначає, що наразі діти отримали право на спеціальне вивчення норвезької мови та їм запропоновано місце у школі. На думку відповідачки, на сьогодні дітям безпечніше залишатися з матір`ю у Норвегії, у стійкому та безпечному середовищі. Крім того, 26.01.2022 року розпорядженням за №41 Обласної районної в м. Києві державної адміністрації визначено способи участі позивача у вихованні дітей, шляхом спілкування з ними у першу і третю суботу та другу і четверту неділю кожного місяця, з 11 год. до 14 год., у присутності матері. Орган опіки та піклування прийняв на той час рішення, щодо обов?язкової присутності матері на побачення дітей з батьком. Таке рішення, як вказує відповідачка, було прийнято з огляду на поведінку батька, зокрема на його спроби «викрадення» дітей та інші обставини. Враховуючи дії батька, щодо насильного (примусового) розлучення дітей із матір?ю, у останніх був стрес, загроза їх моральному, психоемоційному та фізичному стану, оскільки батько дітей повністю ізолював малолітніх дітей від матері. Крім того, позивачем не надано доказів того, що станом на 05.03.2022 року (дата виїзду дітей зва кордон), вказане рішення органу Опіки та піклування не виконувалось, або якимось чином мало місце перешкоджання матір`ю у контакті дітей з батьком. З матеріалів справи не вбачається, які відбулись зміни в контексті відносин батька з дітьми, що давало б підстави зустрічатися з дітьми за відсутності матері. Вимоги позивача в частині проведення частини днів канікул є неконкретними, оскільки позивачем не наведено тривалість таких. Отже, на переконання сторони відповідача, позивачем обрано неефективний спосіб захисту, враховуючи проживання дітей з матір`ю в країні Норвегія та, маючи змогу, на час воєнного стану, зустрічатися з дітьми у країні їх проживання. Крім того, запропонований позивачем формат участі у вихованні дітей є об`єктивно не виконуваним, з огляду на об`єктивні обставини, а саме віддаленість фактичного місця проживання дітей від місця проживання позивача в України. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.01.2024 року закрито провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 03.06.2024 року, яка залишена без змін постановою Верховного суду України від 31.10.2024 року, скасовано ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03.01.2024 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.06.2024 року прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Петрівської сільської ради, про визначення способу участі у вихованні дітей та усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми та призначено по справі підготовче засідання. 15.01.2025 року до суду від представника відповідачки адвоката Волкова А.В. надійшло клопотання, в якому останній просив долучити до матеріалів справи, в якості доказу, копію висновку за результатами звернення відповідачки [PERSON] , складеного психологом, викладачем-дослідником з педагогіки і психології [PERSON] від 14.01.2025 року. 03.03.2025 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на уточнений позов в якому остання зазначала, що Норвезький уряд офіційно продовжив колективний захист для українців ще на один рік до серпня 2026 року. Це означає, що відповідачка та її діти мають стабільний правовий статус у Норвегії, це дозволяє їм і надалі залишатися в цій країні та користуватися всіма соціальними гарантіями. Зважаючи на складну ситуацію в Україні, повернення на батьківщину наразі, на її точку зору, є неможливим та небезпечним. Воєнний стан, регулярні обстріли, нестабільність та гуманітарна криза роблять повернення в Україну абсолютно неприйнятним. Таким чином, будь-які вимоги позивача, щодо його фізичних зустрічей із дітьми, або передачі їх на канікули є нереалістичними та такими, що суперечать об`єктивним обставинам життя. Наразі відповідачка з дітьми постійно проживають в передмісті Осло, в тихому та безпечному районі, з розвиненою інфраструктурою та природним оточенням. Це місце обране для забезпечення комфорту, стабільності та нормального розвитку дітей. Вони проживають у просторому будинку, що забезпечує їм комфортні та безпечні умови для проживання. У кожної дитини є власна окрема кімната, обладнана всім необхідним для гармонійного розвитку, навчання та відпочинку. Житлові умови дітей відповідають всім стандартам безпеки та добробуту, що гарантує їм стабільне та щасливе дитинство в середовищі, яке сприяє їхньому емоційному, фізичному та освітньому розвитку. Діти постійно проживають у Норвегії, навчаються у місцевих школах: [PERSON] - учениця 3 класу, [PERSON] учень 2 класу. Відповідачка вказує, що свідомо не розголошую точну адресу свого проживання, оскільки існують реальні загрози з боку позивача, який уже вчиняв дії, що порушували безпеку дітей (зокрема, їхнє викрадення). Розголошення місця проживання може призвести до нових спроб тиску або небезпечних ситуацій, що ставить під загрозу спокій і благополуччя родини. Норвегія забезпечує високий рівень правового захисту дітей і, розголошення адреси може створити небезпеку. Раніше позивач уже викрадав дітей, чим порушував їх права, що підтверджено судовими документами. Таким чином, відсутність конкретної адреси ніяк не впливає на можливість дистанційного спілкування батька з дітьми, а лише є необхідним заходом для гарантування їх безпеки. Відповідачка зазначає, що вона проти безпосередніх зустрічей дітей з батьком, оскільки є ризик повторного викрадення дітей, що становить небезпеку для їх благополуччя. Згідно з висновком психологічного дослідження, проведеного спеціалістом [PERSON] , у дітей чітко простежуються ознаки психологічної травми, пов`язаної з розлукою з матір`ю, викраденням та агресивною поведінкою батька в минулому. Зважаючи на поточний психоемоційний стан дітей, встановлення будь-яких особистих зустрічей із батьком є передчасним та може спричинити негативні для них наслідки, оскільки діти бояться батька, не бажають з ним спілкуватися та уникають будь-яких контактів. У них сформовані негативні емоційні переживання через попередній досвід взаємодії з позивачем, зокрема: прояви агресії з його боку, фізичні покарання, діти категорично не хочуть його бачити, а будь-яке насильницьке нав`язування зустрічей буде завдавати їм додаткової психологічної шкоди, діти не проявляють ініціативи до спілкування, не мають позитивних спогадів про батька, будь-який тиск на дітей у питанні зустрічей, суперечить рекомендаціям фахівців у сфері дитячої психології, будь-яке примусове спілкування з батьком може викликати регрес у їх психоемоційному стані. Примусове встановлення зустрічей з ними батька, без урахування їх бажання, може завдати шкоди їх психічному здоров`ю та буде суперечити Конвенції ООН про права дитини. На думку відповідачки діти не можуть проводити з батьком половину канікул, оскільки вони не бачили його тривалий час і не відчувають з ним емоційного зв`язку, раптовий їх примусовий виїзд на відпочинок із людиною, яку вони бояться, може викликати сильний стрес, панічні реакції та відчуття небезпеки, син та донька прив`язані до матері, їх психоемоційний стан стабільний завдяки лише постійній підтримці матері, будь-які переїзди є складними для них, особливо у запропонованому позивачем форматі, це не буде сприяти реабілітації їх стосунків. Відповідачка не заперечує проти можливості спілкування батька з дітьми, але це спілкування має відбуватися лише без примусу та насильницького нав`язування, виключно дистанційно (телефонний або аудіозв`язок) і, з урахуванням бажання самих дітей, у зручний для них час. Особисті зустрічі між дітьми та позивачем, в ситуації, що склалася, є неможливими та недоцільними. А відтак, з огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] суперечать інтересам дітей, порушують її право на захист персональних даних, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні вимог позивача щодо фізичних зустрічей та передачі дітей на канікули; визнати неможливим розголошення її адреси через реальну загрозу їх безпеці; визначити можливість контакту батька з дітьми виключно у дистанційному форматі та, лише за бажанням дітей, один раз на два тижні. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.03.2025 року зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору між [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Петрівської сільської ради, щодо визначення способу участі у вихованні дітей та усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми. Вказаний висновок надійшов на адресу суду 27.03.2025 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзивах на позов. Представник відповідачки також заперечував проти заявлених вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є психологом, викладачем-дослідником з педагогіки та психології. Так, 14.01.2025 року вона підготувала висновок за результатами психологічного дослідження, за зверненням відповідачки по справі - [PERSON] за консультативною допомогою, для проведення психологічного обстеження дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Свідок зазначала, що відповідачка раніше вже зверталась до неї за консультативною допомогою у серпні 2020 року, з метою проведення її психологічного обстеження та складання за його результатами її психологічного портрету. Свідком були зроблені висновки про те, що аналіз результатів проведеного психологічного дослідження відповідачки дозволяє стверджувати, що в неї немає особистісних та психічних властивостей, які б могли перешкоджати спілкуванню з її дітьми. 23.11.2020 року відповідачка звернулась до свідка, як психолога вдруге. За результатами роботи вже з дітьми - [PERSON] та [PERSON] , у період з 23.11.2020 року до 22.01.2021 року, свідком було зроблено висновок, який відповідав висновку лікаря-невролога від 23.11.2020 року, стосовно дітей про те, що у них виявлені розлади, пов`язані з розлукою з матір`ю. Втретє відповідачка звернулась до свідка, як до психолога вже 02.01.2025 року і, за результатами дослідження були зроблені висновки про те, що у сина виявлено ознаки невідповідного дійсності сприйняття та переробки інформації про світ і події у ньому, невідповідної дійсності інтерпретації поведінки іншої людини, які обумовлені дефіцитарно викривленим емоційно-особистісним розвитком [PERSON] , причиною якого стали екстремальні емоційні переживання (розлучення із матір?ю тривалістю майже в п?ять місяців), які мали місце в житті [PERSON] у ранньому дитинстві. Виявлені у Марка особливості комунікації та емоційно-вольові прояви можуть поступово згладжуватися, за умови створення активного розвивального середовища та повноцінного емоційного спілкування із ним. Соціально-підтримуюче оточення для дітей утворює їх матір - відповідачка. У ставленні дітей до батьків є специфічні психологічні особливості, а саме: діти сприймають як батька-вихователя матір, якість турботи якої забезпечили їм переживання стану суб`єктивного благополуччя, благополучний психо-емоційний розвиток. Батько ж виявив себе нечутливим до психологічних потреб дітей. Свідком встановлена фактична відсутність емоційного зв?язку між дітьми та батьком через те, що він тривалий час не був учасником сімейної системи. Особливості його дій та поведінки у ситуаціях взаємодії із дітьми, призвели до того, що у картині їх світу місця для батька не має. У дітей прослідковуються ознаки втрати психологічного зв?язку із батьком, оскільки внаслідок його дій, вони пережили екстремальні емоційні переживання, а саме тривале розлучення із матір?ю, що призвело до появи у них ознак депресії, наслідки якої, у вигляді викривленого емоційно-особистісного розвитку і дотепер виявляються у сина. Особливості поведінки позивача в ситуаціях взаємодії з дітьми призвели до того, що батько фактично став для них емоційно недоступним, а виконання ним батьківських функцій - неможливим. Ознак, що дозволяють стверджувати про наявність впливу матері - відповідачки, на формування негативної думки про батька - позивача, у дітей свідком не виявлено. Вислухавши учасників провадження, допитавши свідка - психолога, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду цієї справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку: Так, судом встановлено, що з 15.05.2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.09.2020 року у справі за №363/1507/20 було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 05.10.2020 року (Том 1, а.с. 14, 96). Від шлюбу сторони по справі мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (Том 1, а.с. 15-22) Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2022 року у справі за №363/2684/20 визначено місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Вказане судове рішення набрало законної сили 23.08.2022 року (Том 1, а.с. 88-95). Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації за №41 від 26.01.2022 року визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , шляхом спілкування з ними у першу і третю суботу та другу і четверту неділю кожного місяця з 11 год. до 14 год., у присутності матері дитини (Том 1, а.с. 126) Як зазначає позивач, починаючи з березня 2023 року [PERSON] безпідставно почала обмежувати його спілкування з дітьми, а саме: не дозволяла побачень, не давала можливості придбати дітям телефони, щоб вони самостійно могли зателефонувати батькові або він їм. При цьому, як вбачається з копій паспортів громадян України для виїзду за кордон за № [NUMBER] від 11.05.2018 року, за № [NUMBER] від 30.08.2017 року та № [NUMBER] від 12.04.2019 року - відповідачка разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 05.03.2023 року перетнули державний кордон України в пункті пропуску «Краківець» (Том 1, а.с. 119-120, 121-122, 127-128). Як зазначає відповідачка після початку повномаштабного вторгнення рф в Україну позивач спільно з відповідачкою, в інтересах дітей та їх безпеки, спільно прийняли рішення виїхати за кордон. 15.08.2023 року [PERSON] звернувся до Начальника Оболонського УП із заявою, в якій просив встановити місцезнаходження його колишньої дружини [PERSON] , з якою він втратив зв`язок більше місяця тому та яка перебуває разом з їх спільними дітьми [PERSON] та [PERSON] за кордоном (Том 1, а.с. 125). 25.08.2023 року [PERSON] надала начальнику оболонського УП письмові пояснення в яких вказала, що 24.02.2022 року вона з [PERSON] та дітьми поїхали до їх спільного заміського будинку та, провівши там близько 10 днів під обстрілами, прийняли з позивачем спільне рішення виїхати за кордон в безпечне від війни місце. 05.03.2022 року вона з дітьми приїхали до м. Львову, а звідти рушили до м. Прага. При цьому, [PERSON] постійно був з нею на зв`язку і запропонував їм пожити у квартирі, яку він ще до початку воєнних дій винаймав для себе у м. Прага. Потім [PERSON] почав навідуватись до м. Прага, де бачився з нею та дітьми, коли мав на це бажання та час, оскільки він винаймав квартиру в тому самому під`їзді де проживала і вона з дітьми. З часом відношення [PERSON] до неї змінилося, набуло дуже агресивного характеру, він почав погрожувати їй, ображати. В одній з таких переписок [PERSON] написав, що більше взагалі не буде з нею спілкуватись і заблокував її. Контракт на оренду житла в м. Прага закінчився в липні, місця в чеських школах та садочках не було до того ж їх спільний син [PERSON] часто хворів на респіраторні захворювання у м. Прага (про, що було відомо [PERSON] ), внаслідок чого було прийнято рішення шукати прихисток в країні з кращою екологією. Так, 27.07.2023 року вона разом з дітьми переїхала до Норвегії, про що [PERSON] був обізнаний, оскільки вона активно веде сторінки в соціальних мережах та він сам повідомляв, що дивиться всі фото та відео дітей. За останні два місяці [PERSON] жодного разу не контактував з нею, не цікавився життям дітей (Том 1, а.с. 123-124). Відповідно до рішень міграційного управління Норвегії від 03.08.2023 року та 04.08 2023 року - відповідачка з дітьми отримали колективний захист у цій країні та посвідки на проживання у Норвегії (Том 1, а.с. 98-118). З висновку\~за результатами\~психологічного дослідження на звернення [PERSON] , складеного психологом, викладачем-дослідником з педагогіки і психології [PERSON] від 14.01.2025 року слідує, що 02.01.2025 року до спеціаліста-психолога звернулась [PERSON] з запитом про надання консультативної допомоги. Метою звернення за консультативною допомогою було проведення психологічного обстеження (з підготовки письмового висновку за його результатами) її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (Том 2, а.с. 154-171). Так, вперше [PERSON] звернулася за консультативною допомогою до психолога [PERSON] , у серпні 2020 року. Метою звернення було проведення психологічного обстеження [PERSON] та складання за його результатами її психологічного портрету. За результатами проведеного психологічного обстеження були зроблені висновки про те, що [PERSON] у поведінці та спілкуванні виявляє риси дорослої соціально зрілої людини, а саме: у взаємодії з іншими орієнтована на партнера, на соціально прийнятну рольову поведінку: у міжособистісній взаємодії з іншими є ефективною завдяки розвинутій емпатії: у спілкуванні із дітьми орієнтована на партнерську позицію при скеровуючій (не домінуючій) ролі дорослого. Мотиваційні тенденції, виявлені у [PERSON] , утворюють засади материнської любові, яка змушує дитину виявляти різні варіанти активності, щоб відповідати очікуванням батьків, опановувати новими знаннями, навичками, тобто успішно розвиватися у психічному та соціальному плані. Аналіз результатів проведеного психологічного дослідження дозволяє стверджувати, що у [PERSON] немає особистісних та психічних властивостей, які б могли перешкоджати її спілкуванню з дітьми. 23.11.2020 року [PERSON] звернулась до психолога [PERSON] вдруге. За результатами роботи з [PERSON] та [PERSON] , у період з 23.11.2020 року до 22.01.2021 року, було зроблено висновок про те, що особливості поведінки дітей відповідають за своїми ознаками депресії. Зазначений висновок відповідав висновку лікаря-невролога від 23.11.2020 року, стосовно [PERSON] та [PERSON] . Ознаками наявності депресії в [PERSON] є втрата інтересу до оточуючого, крик, «застигання» або «зависання» у певних позах, одноманітних по рухах, які [PERSON] виконує тривалий час. Особливості поведінки [PERSON] , враховуючи, що їx появі передували екстремальні емоційні переживання (розлучення із матір?ю тривалістю майже в п?ять місяців), є ознаками дефіцитарно викривленого емоційно-особистісного розвитку. За умови створення активного розвивального середовища та повноцінного емоційного спілкування із дитиною, яка має зазначені вище особливості комунікації та емоційно-вольові прояви, ці патологічні особливості поведінки можуть поступово згладжуватися. За умови такого варіанту розвитку, дитина поступово може адаптуватися у суспільстві. Однак, деякі особливості емоційно-особистісного розвитку можуть зберігатися у подальшому, протягом усього життя, оскільки екстремальні емоційні переживання змінюють якість прив?язаності та, відповідно, робочі моделі сприйняття та переробки інформації про світ і події у ньому, інтерпретацію поведінки іншої людини та власну самооцінку дитини. Остання виступає системоутворюючим фактором, який визначає поведінку людини та особливості взаємодії із іншими. Ознаками наявності депресії в [PERSON] є регрес мовлення. Дослідження ставлення [PERSON] до кожного з батьків, членів своєї родини, дозволило зробити висновок про те, що для неї родина - це матір, вона сама та її брат - [PERSON] ; дорослим членом сім?ї, у спілкуванні з ким дівчинка задовольняє потребу у визнанні i, який забезпечує їй переживання психологічного благополуччя є її матір; у внутрішній картині світу дівчинки батько існує лише як історичний факт, тобто образ батька представлений у свідомості, але його функції, роль у житті для неї самої не зрозумілі; причиною такого ставлення доньки до батька є формальність стосунків між ними, про що свідчить відсутність у розповідях дівчинки спогадів про сумісну діяльність із батьком; батьківських настанов, які обов?язково фіксуються у пам?яті дитини, за умови існування між батьком і нею стосунків позитивного емоційного зв?язку. Втретє [PERSON] звернулась до психолога вже 02.01.2025 року і за результатами дослідження були зроблені такі висновки: у [PERSON] , виявлено ознаки невідповідного дійсності сприйняття та переробки інформації про світ і події у ньому, невідповідної дійсності інтерпретації поведінки іншої людини, які обумовлені його дефіцитарно викривленим емоційно-особистісним розвитком, причиною якого стали екстремальні емоційні переживання, а саме тривале розлучення із матір?ю, що мало місце в його житті у ранньому дитинстві. Виявлені у хлопчика особливості комунікації та емоційно-вольові прояви можуть поступово згладжуватися, за умови створення активного розвивального середовища та повноцінного емоційного спілкування із ним. Соціально-підтримуюче оточення для [PERSON] та [PERSON] утворює їх матір. У ставленні дітей до батьків є специфічні психологічні особливості. Так, діти сприймають як батька-вихователя матір, якість турботи якої забезпечили їм переживання стану суб`єктивного благополуччя, благополучний розвиток. Батько виявив себе нечутливим до психологічних потреб дітей. Фактична відсутність емоційного зв?язку з ним через те, що він тривалий час не був учасником сімейної системи; особливості його дій та поведінки у ситуаціях взаємодії з дітьми, призвели до того, що у картині світу останніх місця для батька не має. У дітей є ознаки втрати психологічного зв?язку із батьком. Діти, із-за дій батька, пережили екстремальні емоційні переживання, тривале розлучення з матір`ю, що призвело до появи у них ознак депресії, наслідки якої і дотепер виявляються у [PERSON] . Особливості поведінки батька в ситуаціях взаємодії з дітьми призвели до того, що він фактично став для дітей емоційно недоступним, а виконання ним батьківських функцій - неможливим. Ознак, що дозволяють стверджувати про наявність впливу матері, на формування негативної думки про батька, у дітей, не виявлено. З висновку, наданого Службою у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради, який затверджено рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради від 25.03.2025 року за №308, слідує, що виходячи з інтересів дітей, враховуючи позиції батьків, Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити [PERSON] спосіб участі у вихованні дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , шляхом онлайн-побачення щодня, у вечірній час з 20:00 год до 21:00 год (за Київським часом) та в інший зручний час, за бажанням дітей (Том 2, а.с. 233-236). З довідок, наданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що [PERSON] регулярно перераховує на рахунок [PERSON] грошові кошти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] (Том 2, а.с. 244-246). До матеріалів справи, також долучено спільні фотографії сторін по справі з дітьми, дитячі малюнки, адресовані батьку, а також скрін-шоти відео-розмов [PERSON] з дітьми (Том 1, а.с. 131-133, Том 2, а.с. 237-244). Крім того, в матеріалах справи містяться скрін-шоти переписки між сторонами по справі з месенджеру «Telegram» (Том 1, а.с. 129-130, 134-145), а також флеш-носій на якому, також містяться скрін-шоти переписки між сторонами та фотографії (Том 1, а.с. 243-а). Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 ЦПК України - електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). У постанові Верховного Суду від 13.07.2020 року у справі за №753/10840/19 зроблено висновок про те, що скріншоти повідомлень з телефону та планшета і роздруківки з Viber є належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та, яким надана належна правова оцінка. У постановах від 17.04.2020 року у справі за №905/2319/17, від 25.03.2020 року у справі за №570/1369/17, від 13.07.2020 року у справі за №753/10840/19, від 27.11.2019 року у справі за №1540/3778/18 - Верховний Суд дійшов висновку про те, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 року у справі за №914/1003/21 зробив висновок поро те, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Велика Палата Верховного Суду у п. 38 постанови від 21.06.2023 року у справі за №916/3027/21 дійшла висновку про те, що може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі, лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду, в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст. 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Як вже зазначалось судом, в матеріалах справи містяться скірн-шоти переписки між сторонами з месенджеру «Telegram». При цьому учасники провадження не заперечували факту наявності такої переписки. Так, із наданої переписки між відповідачкою та абонентом « [PERSON] » вбачається, що між сторонами 02.07.2022 року, 08.07.2022 року, 10.07.2022 року, 09.09.2022 року, 11.09.2022 року, 04.10.2022 року, 10.12.2022 року, 12.12.2022 року, 19.12.2022 року, а також 02.01, 03.01, 12.01, 13.01, 12.02, 13.02, 16.02, 30.03 (року не зазначено) відбувалося листування, в тому числі і щодо питань спільного проведення часу з дітьми. Зміст переписки свідчить про наявність на той час домовленостей між ними щодо зустрічей з дітьми, спільного проведення дозвілля, обміну фотографіями з дітьми. Крім того, зі змісту переписки вбачається, що позивач особисто відвідував дітей, зустрічався з ними та проводив з ними час. На долученому до матеріалів справи флеш-накопичувачі містяться дві папки з назвами «Dima» та «Masha». У папці «Dima» зберігаються спільні фотографії [PERSON] з дітьми та [PERSON] , відеозаписи, на яких зафіксовано спільне проведення часу [PERSON] з дітьми, фотографії дитячих малюнків, адресованих батькові, а також скріншоти переписки [PERSON] з контактом під назвою « [INFO] ». Із вказаної переписки вбачається, що між [PERSON] та його донькою - [PERSON] велося листування, в якому батько проявляв ініціативу щодо здійснення телефонних дзвінків, цікавився станом її справ. Водночас фотографії, наявні в папці з назвою «Masha», на яких зафіксовані елементи особистого життя [PERSON] , судом до уваги не беруться, оскільки не стосуються предмета спору визначення способу участі батька у вихованні дітей та усунення перешкод у його спілкуванні з ними. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 51 Конституції України, ч. ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і, потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини - ержави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України - сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.141 СК України - мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини (ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 153 СК України - мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі за заявою «Хант проти України», за №31111/04). У відповідності до ст. 5 Протоколу за №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен з подружжя, у відносинах між собою і, в їхніх відносинах зі своїми дітьми, користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі за №402/428/16-ц зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону за №1906-IV, а також не містить положень, щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо, це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами тощо. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. Відповідно до ч. 4 та 5 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь Органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок, щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Під час розгляду справи представник позивача зазначав, що починаючи з березня 2023 року відповідачка безпідставно почала обмежувати спілкування позивача з дітьми: не дозволяла побачень, не давала можливості придбати дітям телефони, щоб вони самостійно могли зателефонувати батькові або він їм. В результаті чого, все спілкування батька з дітьми звелось фактично до телефонних розмов і, лише з телефону матері. При цьому на телефонні дзвінки відповідачка відповідала дуже рідко. З червня 2023 року відповідачка взагалі не допускає позивача до дітей, а відтак він не має можливості їх побачити. Відповідачка, під час розгляду справи повідомила суд, що перешкод у спілкуванні дітей з батьком не чинить. Наразі вона разом із дітьми перебуває в Норвегії на законних підставах, у зв`язку з продовженням колективного захисту для громадян України до серпня 2026 року. Діти постійно проживають у цій країні, навчаються, забезпечені належними умовами проживання. Згідно з психологічним висновком спеціаліста [PERSON] , у дітей виявлені ознаки психологічної травми, спричиненої попередніми подіями, пов`язаними з батьком. Діти бояться позивача, не бажають з ним спілкуватися, не мають з ним емоційного зв`язку, а примусове встановлення контактів може зашкодити їх психічному здоров`ю. На підставі чого, відповідачка вважала доцільним встановити формат контакту батька з дітьми, виключно дистанційний, за бажанням дітей, один раз на два тижні. Як було встановлено судом, на теперішній час малолітні діти сторін по справі проживають разом з матір`ю в Норвегії, дані обставини позивачем визнаються та не оспорюються. Під час розгляду справи стороною відповідача надано висновок за результатами психологічного дослідження на звернення відповідачки, складеного психологом, викладачем-дослідником з педагогіки і психології [PERSON] від 14.01.2025 року, з якого судом встановлено, що у спільного сина сторін по справі виявлено ознаки дефіцитарно викривленого емоційно-особистісного розвитку, зумовленого екстремальними емоційними переживаннями, пов`язаними з тривалим розлученням із матір`ю. У нього спостерігаються порушення сприйняття та інтерпретації поведінки інших, що можуть згладжуватись за умов стабільного емоційного середовища. Матір є основною фігурою емоційної підтримки для обох дітей, забезпечує їм відчуття безпеки та сприяє їх психоемоційному розвитку. Діти сприймають матір, як основного вихователя. Між дітьми та батьком емоційний зв`язок відсутній. Його поведінка в минулому, зокрема тривала відсутність у житті дітей та емоційна недоступність, спричинили втрату емоційного контакту, появу ознак анаклітичної депресії. Батьківські функції з його боку дітьми не сприймаються. При цьому ознак впливу матері на формування негативного ставлення до батька у дітей, психологом виявлено не було. Крім того, з висновку, наданого Службою у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради слідує, що виходячи з інтересів дітей, враховуючи позиції батьків, Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити позивачу спосіб участі у вихованні дітей лише, шляхом онлайн-побачення щодня , в зручний час, за бажанням дітей. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч. 4 ст. 10 ЦПК України, застосовується судом, як джерело права. Так, у рішенні від 19.09.2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява за №79441/17, Європейський суд з прав людини зазначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява за №2091/13, йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини, у кожній конкретній справі, необхідно враховувати два аспекти: - по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; - по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Таким чином, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі за № 607/13092/16-ц, від 14.07.2020 року у справі за №127/28537/18, від 17.08.2022 року у справі за №613/1185/19. У позовній заяві позивач посилався на те, що відповідачка усіляко перешкоджає йому в побаченнях з дітьми, у вільному проведенні з ними часу, відпочинку, у спілкуванні, однак під час розгляду справи зазначені обставини не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутні докази такого, зокрема і докази перешкоджання відповідачкою виконанню розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації за №41 від 26.01.2022 року, яким визначено спосіб участі батька у вихованні дітей, шляхом його спілкування з ними у певні дні та певний час, у присутності матері дитини. Суд зазначає, що введення воєнного стану в Україні, внаслідок чого відповідачка була змушена тимчасово виїхати за кордон разом з малолітніми дітьми, не може розцінюватися як її перешкоджання спілкуванню батька з дітьми. Такі дії є вимушеним заходом, обумовленим об`єктивною ситуацією, що склалася в країні та спрямовані на забезпечення безпеки і стабільного розвитку дітей. Вказані обставини дійсно призвели до зменшення інтенсивності та форм змоги комунікації між дітьми та батьком, однак це не є наслідком неправомірної поведінки матері та не може розцінюватися, як її свідоме перешкоджання у спілкуванні батька з дітьми. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі за №308/2896/20-ц, де зазначено, що перебування одного з батьків разом з дітьми за кордоном, під час дії воєнного стану, саме по собі не свідчить про умисне перешкоджання спілкуванню іншого з батьків із дітьми, якщо при цьому інший з батьків має змогу здійснювати контакт в дистанційній формі (відеозв`язок, аудіозв`язок тощо). Також у постанові Верховного Суду від 20.07.2023 року у справі за №524/6856/21-ц вказано, що перешкоджання у спілкуванні має місце лише за наявності активних дій, спрямованих на унеможливлення чи ускладнення такого спілкування, а не у разі, коли обставини виникли внаслідок загальнодержавної надзвичайної ситуації. Таким чином, виїзд матері з дітьми за кордон в умовах воєнного стану не може розцінюватись, як її протиправна поведінка чи підстава для обмеження прав батька на спілкування з дітьми, а сам факт тимчасового дистанційного формату їх спілкування не є доказом перешкоджання з боку матері. В той же час, суд зауважує на тому, що тимчасовий виїзд дітей за кордон не може обмежувати і право батька на спілкування з дітьми, яке повинно реалізовуватися із метою підтримки сталих стосунків та емоційного контакту між ними. Аналогічний висновок викладений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.12.2023 року у справі за №607/20787/19. Суд зауважує, що батько, який проживає окремо від своїх дітей, очевидно має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати такому спілкуванню та участі батька у їх вихованні, за умови, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і відбувається саме в їх інтересах. Відновлення відносин та емоційного контакту дітей з власним батьком повинно переважати над бажанням інших осіб в обмеженні такого спілкування та виховання. Таким чином,\~оцінивши надані\~сторонами докази\~в їх\~сукупності,\~дослідивши висновок\~психологічного обстеження\~дітей,\~висновок Органу\~опіки та\~піклування,\~врахувавши обставини\~та підставу\~виїзду дітей\~за кордон\~з матір`ю,\~суд приходить\~до висновку\~про необхідність\~визначення способу\~участі батька\~у вихованні\~дітей виключно\~у дистанційному\~форматі.\~При цьому\~суд підкреслює,\~що об`єктивною\~причиною,\~яка унеможливлює\~фізичні зустрічі\~батька з\~дітьми в\~теперішній час,\~є запровадження\~в країні\~воєнного стану\~та пов`язані\~з цим\~ризики.\~Виїзд відповідачки\~з дітьми\~за кордон\~є вимушеним\~заходом і\~не повинен\~мати на\~меті перешкоджання\~спілкуванню батька\~з дітьми,\~участі останнього\~в їх\~вихованні.\~А відтак,\~з огляду\~на викладене,\~беручи до\~уваги психоемоційний\~стан малолітніх\~дітей,\~їх право\~на безпечне\~та стабільне\~середовище розвитку,\~наявні висновки\~фахівців та\~об`єктивні обставини,\~суд вважає,\~що інтересам\~дітей,\~в теперішній\~час,\~найбільшою мірою\~відповідає їх\~спілкування з\~батьком в режимі відеозв`язку та телефонного зв`язку\~ щодня, на гнучкій основі, з урахуванням їх бажання, за умови обов`язкового сумарного часу особистого вільного спілкування не менше, ніж сім годин на тиждень, відповідно до часового поясу країни, в якому перебувають діти. На думку суду такий спосіб спілкування батька з дітьми буде відповідати якнайкращим їх інтересам які, у свою чергу, повинні переважати над інтересами батьків, забезпечуючи справедливу рівновагу між бажанням дітей та правом батька. При цьому, суд звертає увагу, що з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб, ставлення до батька, останній не позбавлений у майбутньому права на зміну, встановленого судом способу його участі у вихованні власних дітей. При цьому суд наголошує на тому, що бажання дітей та їх морально-психічний стан є передумовою для спілкування того з батьків, який не проживає з ними та неможливо примушувати дитину до спілкування, якщо вона того не воліє. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE за №4909/04 від 10.02.2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial