Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні житлом за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житла. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору дарування від 20.03.1992, посвідченого державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори за № 2-474, зареєстрованого в Первомайському МБТІ за № 5180 від 23.03.1992, вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку проживає відповідач, який вселився туди разом з її донькою, з якою перебував у шлюбі до 06.12.2021. На прохання виселитись з будинку відповідач реагує сварками та застосуванням фізичного насилля, поводить себе агресивно, в зв`язку з чим, притягався до адміністративної відповідальності, а 19.05.2024 відносно відповідача Первомайським РВП ГУНП в Миколаївській області був застосований термінований заборонений припис. Крім того, 01.08.2023 відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України та винесено обвинувальний вирок. Відповідач є пенсіонером МВС, працездатний, працює неофіційно, продав квартиру у м. Южноукраїнськ, а тому має можливість придбати собі житло, або орендувати його. Посилаючись на те, що відповідач на теперішній час, не є членом її сім`ї і проживає у її будинку без належних правових підстав, просить задовольнити її позов. На підставі ст.ст.274, 276 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу направлялись копія позовної заяви з додатками, про час та місце розгляду справи, відповідач був повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України, відзиву на позов не подав. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 20.03.1992, посвідченого державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори за № 2-474, зареєстрованого в Первомайському МБТІ за № 5180 від 23.03.1992, позивач [PERSON] є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.6,7). З позову вбачається, що відповідач [PERSON] вселився до будинку [ADDRESS] , разом з донькою позивачки [PERSON] та онуками, як член сім`ї власника. Згідно інформації виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області № 1844/3.1-25 від 27.03.2025, відомості про реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] в реєстраційних базах Первомайської ТГ Миколаївської області відсутні (а.с.19). Рішенням Первомайського міськрайонного суду від 06.12.2021, шлюб, зареєстрований між [PERSON] [PERSON] , було розірвано (а.с.10). [PERSON] не бажає добровільно виселитись з будинку, на прохання позивачки реагує сварками, застосує фізичне насильство, за що притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності (а.с.9,11,12). Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Отже суд дійшов висновку, що з урахуванням того, що відповідач не є власником майна, членом сім`ї власника, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, то і використовувати таке майно для проживання не має права. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року по справі № 196/476/13-ц, провадження № 61-48206св18. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зробила наступний висновок: «…Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. …право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що\~ЖК УРСР\~був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення.\~ЦК України\~є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм\~ЦК України…». Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 182/7347/18, провадження № 61-19252св19. В даній Постанові ВС також зазначив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач посилався на те, що він як власник майна відповідно до статті 391\~ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, суд дійшов висновку, що проживання відповідача в житловому будинку, який на праві власності належить позивачу [PERSON] , перешкоджає останній у користуванні та розпорядженні її майном, в зв`язку з чим позов слід задовольнити у повному обсязі. В силу вимог ст.. 141 ЦПК України, з відповідача, на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved