Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до\~Горлівської міської ради Донецької області, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, про визнання права на компенсацію за житло, зруйноване внаслідок агресії російської федерації,\~обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є власником будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , площа якого разом з підвалом відповідно до технічного паспорту складає 191,1 м2. 11 лютого 2015 року під час артилерійського обстрілу м. Горлівка було зруйновано будинок [PERSON] внаслідок потрапляння снаряду в будинок та його загоряння та відповідними органами було складено акт про пожежу від 20.02.2015. Відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи № 1973/1974 від 30.01.2018 р., проведеної на виконання постанови слідчого ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях в межах кримінального провадження 12014050840001193 Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, пошкодження будинку Позивача були нанесені внаслідок прямих влучань вибухонебезпечних предметів (мінометних мін, снарядів) в будівлю: частково зруйновано несучі стіни, перегородки, перекриття та сходи.; повністю зруйновано дах та покрівля, знищені двері та віконні блоки, повністю знищені підлога, внутрішнє оздоблення, усі інженерні комунікації. Для відновлення будинку необхідно провести повний демонтаж пошкоджених конструктивних елементів з подальшим їх відновленням. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт становить 8424226,0 грн. У результаті влучання снарядів в будинок Позивача було зруйновано майже весь будинок, він став непридатним для проживання. Крім того, були пошкодженні особисті речі, меблі та побутова техніка Позивача та його родини. Будинок має нежилий стан і не може використовуватися родиною Позивача для подальшого проживання в ньому. За зазначеним фактом розслідується об`єднане кримінальне провадження № 12014050840001193 за ч. 2 ст. 258 КК України Управлінням СБУ України в Донецькій та Луганській областях (Додаток № 8). У зв`язку з руйнуванням житла, у позивача є необхідність подати заяву на отримання компенсації до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, відповідно до Закону України Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України від 23 лютого 2023 року. Водночас, відповідно до зазначеного Закону не мають права на компенсацію ті особи, чиє житло було зруйноване до 24 лютого 2022 року, а також ті, чиє зруйноване житло знаходиться на непідконтрольній Уряду України території, що була визначена такою до 24 лютого 2022 року. Дія цього Закону в частині надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна не поширюється на об`єкти нерухомого майна, що на день набрання чинності Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, знаходилися на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Отже, Позивач, чиє житло було знищене під час антитерористичної операції внаслідок бойових дій у 2015 році, і розташоване на окупованій російською федерацією території, позбавлений будь-якої можливості отримати відшкодування за зруйноване майно відповідно до чинного законодавства. Таким чином, Позивач вважає, що єдиним прийнятним способом захисту його права власності є звернення до суду з позовом про визнання права на компенсацію за житло, яке було зруйноване внаслідок бойових дій, спричинених агресією російської федерації. В зв`язку з викладеним, просить суд визнати за ним, [PERSON] , право на компенсацію за належне йому житло, що знаходиться в [ADDRESS] що було зруйновано внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Ященко І.Ю. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Адвокат Ященко І.Ю. до суду надала Заву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач Горлівська міська рада своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Представник відповідача Держави Україна, в особі Кабінету Міністрів України, - Вишнякова А.М. в судовому засідання вимоги позивача не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні та наполягала, що КМУ не є належним відповідачем по справі, вважає, що належним відповідачем по справі повинна виступати Верховна рада України, як законодавчий орган. Також представником відповідача надано Відзив на позов, у якому зазначено, що у позові не обґрунтовано, які саме дії або бездіяльність Кабінету Міністрів України, виходячи з його повноважень, призвели до порушення права Позивача на мирне володіння майном, визначене статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Основним Законом України є Конституція України. Статтею 170 Цивільного кодексу України встановлено, що Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади (в т.ч. і суд) та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України. Здійснюючи свої повноваження, Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші акти більшістю від її конституційного складу, крім випадків, передбачених цією Конституцією; голосування на засіданнях Верховної Ради України здійснюється народним депутатом України особисто (частина 3 статті 84, пункт 3 частини 1 статті 85, стаття 91 Конституції України). Верховна Рада України наділена винятковим правом серед органів державної влади, влади Автономної Республіки Крим та місцевого самоврядування приймати акти у формі законів. Конституційний Суд України неодноразово роз`яснював, що «право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 540 541 Конституція України Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам)» (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 р. № 15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)); «права делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади (у даному випадку Кабінету Міністрів України) Конституцією України не передбачено» (підп. 3.3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 жовтня 2008 р. № 22-рп/2008). Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів. У Рішенні Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп/2002 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статей 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважності Верховної Ради України) зазначено, що Верховна Рада України визначена в статті 75 Конституції України парламентом єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів. Закони України можуть бути змінені або скасовані лише Верховною Радою України, тобто органом, яким вони були прийняті. Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади, не наділений повноваженнями на порушення питань щодо відповідності Конституції України законів України. Отже, лише Конституційний Суд України може визнати закон неконституційним повністю або в окремій частині, внаслідок чого весь текст закону або окремі його положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність. Але це не означає скасування або зміни самого закону. Скасувати або змінити закон може тільки сам парламент України і ніхто інший, тому що тільки Верховна Рада України єдиний орган законодавчої влади в Україні і тільки їй серед органів державної влади властива законодавча функція. Це виключна прерогатива парламенту України. Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України. Враховуючи вищевикладене можна дійти висновку, що повноваження Кабінету Міністрів України, визначені Законом № 2923-IX передбачають діяльність лише у вигляді прийняття необхідних підзаконних нормативних актів у цій сфері. Вважаємо, що Позивач вказуючи, що саме Кабінет Міністрів України є Відповідачем у справі, тобто порушив права Позивача, визначені Конституцією України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинен зазначити прийняття (або неприйняття) яких підзаконних нормативних актів Кабінетом Міністрів України привело к порушенню прав позивача. Визначивши в обґрунтуванні позовних вимог порушення права власності та зазначивши у якості відповідача Кабінет Міністрів України, представник Позивача не обґрунтував вказану позицію та не надав докази. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до Закону № 1207-VII та принципів і норм міжнародного права. Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24 серпня 1991 року) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду. За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до російської федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача. 14 листопада 2022 року Генеральна асамблея ООН прийняла Резолюцію щодо сприяння здійсненню правового захисту та забезпечення відшкодування збитків у зв`язку з агресією проти України [https://www.justsecurity.org/wpcontent/uploads/2022/11/ N2267912.pdf]. В цьому документі, крім іншого, була зафіксована пропозиція щодо створення міжнародного реєстру збитків, який фіксував би всі майнові претензії до рф, що виникли після вторгнення 24 лютого 2022 року. Резолюція про створення цього Реєстру була прийнята 12 травня 2023 року. Тоді ж було затверджено Статут Реєстру. Міжнародний реєстр збитків є юридичною особою, що створена за законодавством України та Нідерландів. Знаходитись Реєстр буде в Гаазі, але матиме й додатковий офіс в Україні. Основні функції Реєстру приймати та класифікувати претензії до рф та вносити вимоги до країни-агресора в загальну базу даних (чи відмовляти в такому внесенні). В Статуті Реєстру зазначено, що робота Реєстру стане першою складовою майбутнього міжнародного механізму, який буде створено у співпраці з Україною. Про розроблення конкретного механізму стягнення Міністерство юстиції України оголошувало на своєму веб-сайті: https://minjust.gov.ua/news/ministry/irina-mudra-usizbitki-zavdani-ukraini-rosieyu-v-tomu-chisli-i-pidrivom-kahovskoi-ges-budut-vidobrajeni-vijnarodnomu-reestri-zbitkiv. Так, розробляючи спеціальні підзаконні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди внаслідок збройної агресії рф в Україні, а також порядку визначення її розміру, може свідчити про виконання Україною певного позитивного обов`язку. Концепція міжнародного компенсаційного механізму передбачає, що він складатиметься з таких елементів: 1. Міжнародний реєстр збитків, завданих агресією російської федерації. Цей реєстр уже створюється, він розташовуватиметься в Гаазі і матиме сателітний офіс в Україні, який займатиметься збором усієї необхідної інформації від громадян, бізнесу, держави і передаватиме в міжнародний реєстр. 2. Компенсаційна комісія, яка виноситиме рішення щодо присудження сум компенсацій постраждалим. 3. Компенсаційний фонд, який також буде створюватися в рамках компенсаційного механізму і буде джерелом виконання рішень компенсаційної комісії. Україна на сьогодні спільно з міжнародними партнерами обговорює укладення міжнародного багатостороннього договору, яким і буде передбачено створення міжнародного компенсаційного механізму. Його фундаментальним положенням буде визначення і закріплення відповідальності рф за агресію та воєнні дії проти України і неухильне зобов`язання компенсувати завдані збитки, шкоду чи пошкодження. Створення компенсаційної комісії і договір стане правовою основою для компенсаційного фонду. Наразі Мін`юст разом з нашими головними юридичними радниками та головними юридичними радниками країн-партнерів веде обговорення з метою пошуку відповідних правових підстав для укладення міжнародної угоди, на підставі якої діятиме такий компенсаційний механізм. На сьогодні, перший крок це створення Реєстру збитків. Нині триває процедура створення органів управління міжнародного реєстру збитків, вирішуються практичні питання для того, щоб реєстр запрацював (технологічне забезпечення, підбір персоналу, розробка правил реєстру). Міжнародний реєстр збитків збиратиме заяви постраждалих внаслідок агресії рф осіб щодо завданих збитків, а також доказову базу по цих заявках і здійснюватиме попередню перевірку заяв на відповідність встановленим критеріям. Реєстр також слугуватиме фіксацією документальної форми доказів та інформації про претензії щодо збитків, втрат, пошкоджень для усіх зацікавлених фізичних, юридичних осіб, а також держави Україна, які сталися на території нашої держави внаслідок агресії російської федерації, починаючи ще з 24 лютого 2022 року. На підставі цієї зібраної і верифікованої інформації про спричинену шкоду і докази створена в подальшому компенсаційна комісія буде присуджувати конкретні суми компенсації. Просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Горлівської міської ради, Кабінету Міністрів України про визнання права на компенсацію за житло, зруйноване внаслідок агресії російської федерації відмовити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ященко І.Ю. до суду надала Відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідач підтверджує наявну дискримінацію громадян України, які проживали та таких територіях. Так, 22 травня 2023 року набрав чинності Закон України Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України від 23 лютого 2023 р. № 2923- IX (далі - Закон). Закон визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації (далі - РФ) проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, тобто з 24 лютого 2022 р. Таким чином, Закон не регулює питання надання компенсації за об`єкти нерухомого майна, які були пошкоджені або зруйновані до 24 лютого 2022 р. і, при цьому, не визначає, що компенсувати шкоду повинна російська федерація. З огляду на це, питання отримання компенсації у будь-якій формі для постраждалих у попередній період залишається актуальним. До початку широкомасштабного вторгнення надання компенсації тим, чиє житло було зруйновано внаслідок збройної агресії РФ, здійснювалося згідно з Порядком надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (далі Порядок надання грошової компенсації), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 р. № 947. Незважаючи на застосування запропонованого ним механізму для надання грошової компенсації власникам зруйнованого житла, ефективний механізм виплат тим, чиє житло було не зруйновано, а тільки пошкоджено (хоча і могло внаслідок цього залишитися непридатним для проживання) створено так і не було, як і не було вирішене питання виплати компенсації за зруйноване житло на окупованих територіях за час дії АТО (ООС). Таким чином, багато хто був позбавлений можливості отримати відповідні виплати до початку повномасштабного вторгнення, і зараз такі особи фактично виявляються виключеними зі сфери дії нового механізму надання компенсації, передбаченого Законом. Дія нового Закону в частині надання компенсації за пошкодження та знищення нерухомого майна не поширюється на об`єкти нерухомого майна, що на 24 лютого 2022 р. знаходилися на тимчасово окупованій РФ території України, визначеній відповідно до Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України. Після повномасштабного вторгнення положення зазначеного закону щодо визначення, які саме території України є тимчасово окупованими, зазнали змін. Так, станом на 24 лютого 2022 р., тимчасово окупованими територіями визнавалися сухопутна територія АР Крим і міста Севастополя, внутрішні води цих територій, відповідні частини внутрішніх морських вод і територіального моря навколо Кримського півострова, надра і повітряний простір над цими територіями. На сьогодні ж норми вказаного закону прямо визначають, що окремі території, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ, починаючи з 7 квітня 2014 р. При цьому, Закон не містить застережень, чи мають враховуватися положення зазначеного Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України в редакції, чинній саме на 24 лютого 2022 р. Виходячи з поточної редакції вказаних норм, новий компенсаційний механізм не буде застосовуватися у випадку знищення або пошкодження об`єктів, розташованих на відповідних частинах Донецької та Луганської областей. При тому, що право на компенсацію за пошкоджені, зруйновані об`єкти на окупованих територія після 24.02.2022 року, законом передбачено. Таким чином, Закон залишає значне коло осіб поза своєю увагою та створює умови для соціальної несправедливості, створює дискримінаційні умови. Саме тому, позивач звертається до суду для визнання за ним права на компенсацію, а не з вимогою виплати йому компенсації, так як згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Внутрішньо переміщені особи, а також мешканці непідконтрольних українській владі територій з 2014 по 2022р. є громадянами України. Проте громадяни України, майно яких зруйноване на підконтрольній території, або на окупованій території після 24.02.2022 р., мають право на грошову компенсацію, на відміну від внутрішньо переміщених осіб, а також мешканців непідконтрольних українській владі територій Донецької та Луганської областей. Отже, при визнанні права на компенсацію за зруйноване житло внаслідок агресії російської федерації немає об`єктивного та розумного обґрунтування робити відмінність за місцем розташування житла та часу руйнування, вказане обмеження щодо місця його розташування та часу руйнування не має законної та обґрунтованої мети, не відповідає громадським інтересам та не забезпечує справедливий баланс між охороною спільноти та повагою до прав і свобод, гарантованих Конвенцією. Також зазначає, що Кабінет Міністрів є належним відповідачем у справі, як представник Держави Україна. відповідно до ст. 48 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Просить суд задовольнити вимоги [PERSON] в повному обсязі. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.03.2024 замінено первісного співвідповідача - Кабінет Міністрів України на належного співвідповідача Державу Україна, в особі Кабінету Міністрів України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 січня 1993 року та технічним паспортом від 24.10.1993, загальна площа будинку разом з підвалом відповідно до технічного паспорту складає 191,1 м2. Відповідно до Акту про пожежу, складеного 20.02.2015 комісією працівників пожежного загону м. Горлівки, вбачається, що 11 лютого 2015 року під час артилерійського обстрілу м. Горлівка було зруйновано приватний будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , внаслідок потрапляння снаряду в будинок та його загоряння. У результаті влучання снарядів в будинок було зруйновано майже весь будинок, він став непридатним для проживання. Крім того, були пошкодженні особисті речі, меблі та побутова техніка. За зазначеним фактом зведено об`єднане кримінальне провадження № 12014050840001193 за ч. 2 ст. 258 КК України Управлінням СБУ України в Донецькій та Луганській областях. Відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи № 1973/1974 від 30.01.2018 року, яка була проведена на виконання постанови слідчого ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях в межах кримінального провадження 12014050840001193 Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, пошкодження будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , були нанесені внаслідок прямих влучань вибухонебезпечних предметів (мінометних мін, снарядів) в будівлю: частково зруйновано несучі стіни, перегородки, перекриття та сходи.; повністю зруйновано дах та покрівля, знищені двері та віконні блоки, повністю знищені підлога, внутрішнє оздоблення, усі інженерні комунікації. Для відновлення будинку необхідно провести повний демонтаж пошкоджених конструктивних елементів з подальшим їх відновленням. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт становить 8424226,0 грн. На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільної, так і військової влади. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами Збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої Збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України). За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). У\~статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»\~передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа №265/6582/16-ц (провадження №14-17цс19) зроблено висновок, що «передбачене у статті 19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір». Згідно зі змістом позовних вимогу у цій справі позивач вважає, що у зв`язку з руйнуванням житла, у позивача є необхідність подати заяву на отримання компенсації до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, відповідно до Закону України Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України від 23 лютого 2023 року, однак, відповідно до зазначеного Закону не мають права на компенсацію ті особи, чиє житло було зруйноване до 24 лютого 2022 року, а також ті, чиє зруйноване житло знаходиться на непідконтрольній Уряду України території, що була визначена такою до 24 лютого 2022 року. Отже особи, чиє житло було знищене під час антитерористичної операції внаслідок бойових дій у 2015 році, і розташоване на окупованій російською федерацією території, позбавлений будь-якої можливості отримати відшкодування за зруйноване майно відповідно до чинного законодавства. Таким чином, Позивач вважає, що єдиним прийнятним способом захисту його права власності є звернення до суду з позовом про визнання права на компенсацію за житло, яке було зруйноване внаслідок бойових дій, спричинених агресією російської федерації. Разом з тим, суд не погоджується з такими висновками позивача. Так, 14.04.2014 Указом Президента України № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях. РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України (пункт 3 Заяви). Згідно з наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України 07.10.2014 № 33/6/а, Донецька область була визначена районом проведення АТО з 07.04.2014. Так, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року N 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» місто Горлівка Донецької області відноситься до тимчасово окупованих територій, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у тому числі міста Горлівка Донецької області. РФ своїми протиправними діями заподіяла матеріальну та нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на власність, на життя та інше в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII). Вказаний закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Пунктом 5 статті 5 Закону № 1207-VII визначено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відповідно до пункту 9 статті 5 Закону № 1207-VII, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Отже, діючим законом України визначений суб`єкт відповідальний за відшкодування матеріальної та моральної шкоди громадянам України внаслідок окупації території України. Щодо позовних вимог [PERSON] до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, з позовом про визнання права на компенсацію за житло, зруйноване внаслідок агресії російської федерації, суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України). За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). У статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що «передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір». Згідно зі змістом позовних вимогу у цій справі позивач вважає, що має право на компенсацію за житло, зруйноване внаслідок агресії російської федерації. Позивач вважає, що з огляду на факт руйнування його майна внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати шкоду, а оскільки читкій механізм відшкодування завданої шкоди в період до 24.02.2022 не врегульовано, то єдиним прийнятним способом захисту його права власності є звернення до суду з позовом про визнання права на компенсацію за житло, яке було зруйноване внаслідок бойових дій, спричинених агресією російської федерації. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити. Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягненням відшкодування моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку залежно від виду права, про яке йде мова, може передбачати відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди (наприклад, за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи). Позивач стверджує, що вже з огляду на сам факт руйнування його будинку внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати спричинену шкоду, мова йде про обмеження громадян в залежності від місця їх проживання в отриманні грошової компенсації за майно, яке знаходиться на територіях непідконтрольних українській з 2014 року до 24.02.2022. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб. У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 2 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року). Місто Горлівка Донецької області на час руйнування будинку позивача було включене до затвердженого розпорядженням КМ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Станом на час розгляду справи судом м. Горлівка належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з відповідним Переліком, затвердженим у вигляді Додатка 1 до розпорядження КМ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р у редакції розпорядження КМ України від 2 лютого 2022 року № 117-р (попередня редакція - від 7 лютого 2018 року № 79-р). Таким чином, територія, на якій був зруйнований будинок позивача, була на той час тимчасово окупованою. Відповідно, Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити руйнування будинку позивача, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. Відповідач визнав, що за дотримання і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає РФ як держава, яка фактично окупувала і контролює частину Донецької і Луганської областей. Вона ж відповідає і за відшкодування будь-якої шкоди, завданої на цих територіях громадянам України (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Разом з\~тим,\~суд \~вважає належним\~зазначити,\~що судове рішення має бути викладено таким чином, щоб його можна було виконати у майбутньому.\~ Це означає, що рішення має бути чітким, конкретним і зрозумілим для всіх сторін, а також відповідати вимогам законодавства щодо його оформлення та змісту. Вимоги позивача про визнання права на компенсацію за житло, зруйноване внаслідок агресії російської федерації, є такими, що в подальшому унеможливлять виконання рішення суду, оскільки не містять в собі конкретних вимог щодо їх виконання. Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягнення моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку може передбачати відшкодування як моральної, так і майнової шкоди, зокрема за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи. Вимоги про компенсацію (відшкодування) моральної шкоди в цій справі позивач не заявляв. Разом із тим основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша статті 264 ЦПК України). З огляду на викладене, за обставин цієї справи відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання вказаного обов`язку. Щодо твердження відповідача, що до повноважень КМ України не належить відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, і він не є належним відповідачем у цій справі, суд зауважує, що одним із відповідачів у справі, яких визначив позивач, є Держава Україна, а не КМ України. Останній лише уособлює державу як сторону справи, тому суд не приймає до уваги вказані заперечення відповідача. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц(пункти 25-28), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)). Кабінет Міністрів України у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства органами виконавчої влади, їх посадовими особами; здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками (абзац другий та четвертий пункту 3 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»). КМ України може бути позивачем та відповідачем у судах, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для здійснення його повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Інтереси КМ України у судах представляє Міністерство юстиції України, якщо інше не передбачено законами України або актами КМ України (частина перша та друга статті 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»). З огляду на наведені приписи відсутні підстави вважати, що за тією вимогою, яку заявив позивач, Держава Україна як відповідач не виступає в особі КМ України, процесуальне представництво якого у судах здійснює, якщо інше не передбачено законами України або актами КМ України, Міністерство юстиції України. Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/5115/21-ц. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є необґрунтованим, а тому у його задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір»: враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру стягується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд приймає до уваги ту обставину, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою пенсійного віку, який залишився без житла, вимушений наразі винаймати житло та не працює. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] має дохід лише у виді пенсії, що становить близько 2840 грн. на місяць і загалом становить 30578,33 грн. за рік, а 5% від вказаного річного доходу становить 1528,92 грн. Тому суд приймає до уваги ту обставину, що позивач не має фінансового забезпечення, що надасть можливість оплатити передбачений законом судовий збір за пред`явлення позовних вимог, який за ст. 4 Закону України «Про судовий збір» складає 13420 грн., що становить майже половину його річної пенсії, оскільки йдеться про визнання права на компенсацію за зруйноване майно, яка розраховується відповідно до формули, передбаченої Порядком надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2023 р. № 600 2) для будинку. Таким чином, враховуючи майновий стан позивача, суд приходить до висновку про звільнення [PERSON] від сплати судового збору. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином,\~оскільки у\~задоволенні вимог\~позивача відмовлено,\~та його\~судом звільнено\~від сплати\~судового збору,\~та \~суд вважає\~належним \~ віднести витрати по сплаті судового збору на рахунок держави.

Outcome: dismissed