Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,00 кв.м. та житловою - 39,30 кв.м. У вказаній квартирі, з згодою попереднього власника, без реєстрації проживали [PERSON] та [PERSON] , які втратили право користування відповідним житлом з моменту переходу права власності на квартиру до нього. Натомість, відповідачі житлове приміщення не звільнили, продовжують проживати у належній йому квартирі, створюють перешкоди у користуванні зазначеним нерухомими майном, не здійснюють ремонт у квартирі, користуються комунальними послугами, проте не сплачують їх вартість, створюючи значну заборгованість перед АТ «Чернівціобленерго», КП «Чернівціводоканал», АТ «Чернівцігаз». Зазначав, що 10.12.2023 року він в черговий раз намагався потрапити до своєї квартири, однак, відповідачі не допустили його в квартиру та почали чинити перешкоди, у зв`язку з чим він звернувся в поліцію. З довідки поліції про результати звернення від 15.12.2023 року вбачається, що в ході проведення перевірка по вказаному факту при спілкуванні із [PERSON] остання пояснила, що [PERSON] являється її племінником, та останній проживає в м. Полтава, в квартирі що по [ADDRESS] , вона проживає тривалий термін часу, та [PERSON] , переоформив дану квартиру на себе беї її відома. Вказував на те, що відповідачі умисно перешкоджають йому у праві користування квартирою, не сплачують комунальні послуги з центрального водопостачання та водовідведення, з розподілу електричної енергії та розподілу газу, псують належне йому майно, створюють заборгованість та позбавляють його права здійснити будь-які оздоблювальні роботи у своїй квартирі, а також постійно наголошують на то му, що це їх квартира, а він незаконно оформив право власності на неї після смерті батька - [PERSON] . З метою досудового врегулювання спору, у січні 2024 року він направив відповідачам вимогу про добровільне виселення з належного йому житла, проте на таку вимогу вони належним чином не відреагували, продовжують порушувати його права як власника, а тому він звернувся до суду з даним позовом. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] , шляхом примусового виселення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на його користь судові витрати. В свою чергу відповідачі звернулись до суду із зустрічним позовом до [PERSON] в якому просили визнати право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] з реєстрацією місця проживання громадянами України: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ; стягнути з відповідача на їх користь судові витрати. В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом посилались на те, що батько позивача за первісним позовом - [PERSON] та відповідач за первісним позовом [PERSON] є рідними братом та сестрою, а їх спільна мати, [PERSON] , 13.08.1998 року отримала свідоцтво про право особистої власності на квартиру (приміщення спільного заселення) за адресою [ADDRESS] . Таким чином, зазначена квартира належала матері [PERSON] та бабусі [PERSON] відповідно. Починаючи ще з 1996 року, і по теперішній час [PERSON] та [PERSON] проживали за вказаною адресою, були зареєстровані у спірній квартирі, здійснювали догляд за [PERSON] , самостійно за власний кошт відновлювали квартиру після пожежі, яка сталась 22.12.1997 року, а батько позивача за первісним позовом у спірній квартирі проживав лише невеликий період, після чого переїхав у м.Полтава на постійне місце проживання. [PERSON] , будучи в похилому віці, 22.12.2008 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала зазначену квартиру своєму сину - [PERSON] , який не мав претензій щодо проживання у квартирі [PERSON] та [PERSON] , ніколи не звертався до них з вимогою про звільнення житлового приміщення. [INFO] [PERSON] помер та позивач за первісним позовом, прийнявши спадщину після смерті батька, до складу якої ввійшла спірна квартира, 11.12.2023 року зняв з реєстрації [PERSON] та [PERSON] та намагається їх виселити. Звертали увагу на те, що [PERSON] є особою похилого віку, а [PERSON] особою з інвалідністю третьої групи, вони все життя проживали у спірній квартирі, яка є їх єдиним житлом, з якою вони мають тісний тривалий зв`язок, іншого житла у них немає та вони не можуть себе забезпечити іншим житловим приміщенням, а тому їх виселення зробить їх безхатченками, буде надмірним втручанням в приватну сфері та порушенням їх права на повагу до житла. Просили врахувати, що позивач забезпечений житлом, у його власності є квартира за адресою [ADDRESS] , спірну квартиру він набув у власність безоплатно внаслідок спадкування та йому було відомо, що у вказаній квартирі постійно проживають його родичі. З урахуванням наведеного, вважають, що вони не втратили право користування спірною квартирою, яка є їх житлом також в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На вказану зустрічну позовну заяву надійшов відзив в якому відповідач за зустрічним позовом позовні вимоги зустрічної позовної заяви не визнав, посилаючись на наступні обставини. Так, вважає, що позивачі за зустрічним позовом умисно порушують його право власності, створюють значні борги по комунальних платежах, з них на підставі судового наказу вже стягувала заборгованість на користь КП «Чернівціволоканал», яка ними не погашена, квартира знаходиться у занедбаному стані, його, як власника, в квартиру не впускають, перешкоджають йому зробити ремонті та оздоблювальні роботи у квартирі. Вказував на те, що право користування [PERSON] та [PERSON] спірним житлом припинилось зі зміною власника з дозволу якого вони там проживали та останні не є членами сім`ї [PERSON] , останній заперечує проти користування ними належним йому житлом, та їх виселення буде пропорційним у демократичному суспільстві, оскільки буде відповідним способом поновлення порушеного права [PERSON] на мирне володіння своїм майном та його інтереси як власника переважають інтереси позивачів за зустрічним позовом на користування належним йому житлом. Просив врахувати, що зустрічна позовна заява не містить посилань на докази щодо наявності тривалого тісного зв`язку позивачів з спірним житлом, а також відсутності у них можливості орендувати собі житло, такі твердження позивачів у тексті зустрічного позову не підкріпленні будь-якими доказами. У відповіді на відзив представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Псарюк В.П. зазначав, що після зняття відповідачів з реєстрації за адресою [ADDRESS] останні позбавлені можливості оформити субсидію або ж звернутись до відповідних комунальних підприємств з метою реструктуризації боргу, при цьому вони постійно несли витрати по утриманні житла, незважаючи на те, що квартира юридично належала батьку позивача за первісним позовом та в подальшому позивачу [PERSON] . Окрім того, покійна мати [PERSON] - [PERSON] , запевняла, що у неї з обдарованим [PERSON] була домовленість про те, що її донька [PERSON] та онук [PERSON] будуть мати право довічного проживання за вказаною адресою та [PERSON] за час свого життя, а саме з моменту набуття квартири у власність у 2008 році та по день смерті у 2020 році цієї домовленості дотримався. Звертав увагу на особливості укладення та нотаріального посвідчення договору дарування нерухомого майна за наявності зареєстрований осіб. В рамках судового розгляду даного спору судом витребувано у [PERSON] копію договору дарування від 22.12.2008 року квартири [ADDRESS] ; витребувано у приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Половинської О.Б. копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 22.12.2008 року за реєстрованим номером 11527; визнано обов`язковою явку сторін в судові засідання. В судовому засіданні позивач приймав участь дистанційно в режимі ВКЗ та первісний позов підтримав і просив задовольнити, а в задовленні зустрічного відмовити. Зазначав, що квартира в якій проживають позивача є його власністю, якою він позбавлений можливості користуватись, відповідачі чинять йому перешкоди в доступі до спірного житла, а також створюють умови при яких квартира взагалі невдовзі буде у непридатьному для проживання стані. Зазначав, що під час візиту у м.Чернівці він пееконався, що відповідачі не утримують квартирі в належності стані, не здійснюють поточні ремонти, а також не сплачують комунальні платежі. Представник позивача за первісним позовом - [PERSON] приймала участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ та пояснила, що [PERSON] правомірно набув у власність спірну квартиру та має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. Вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування відповідним житловим приміщенням, у зв`язку із зміною власника, при цьому останні не допускають [PERSON] у квартиру, користуються комунальними послугами та не оплачують їх вартість, не доглядають за житловим приміщенням, не здійснюють його ремонт. На вимогу позивача відповідачі добровільно не виселились із квартири та продовжують створювати деструктивні умови для майна належного [PERSON] . Таким чином, просила захистити порушене право власності позивача за первісним позовом та відмовити в задоволені зустрічного позову, оскільки захист права власності в даному випадку переважає право відповідачів [PERSON] та [PERSON] на проживання у спірному житлі, з огляду на обставини викладені у відзиві на зустрічний позов. Відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним) [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що до квартири по [ADDRESS] вона переїхала разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка у 1996 році оформила право власності на спірну квартиру. За вказаною адресою вони проживають постійно, завжди вважали це своїм житлом, здійснювали догляд за квартирою, проводили відповідні ремонті роботи, оскільки спочатку була пожежа, а потім завалилась несуча стіна через дії сусідів, які з дозволу її брата, покійного [PERSON] , зробили собі окремий вхід до квартири. Покійна [PERSON] часто хворіла, мала певні психічні розлади, проте на обліку у лікаря-психіатра не перебувла, догляд за нею здійснювала вона та у період її відсутності син - [PERSON] , оскільки вона певний час працювала за кордоном. [PERSON] , а про те, що мати у 2008 році подарувала йому квартиру, стало відомо лише незадовго до її смерті, оскільки вона зізналась що так вчинила та просила пробачення за свій вчинок. Про те, що її племінник [PERSON] тепер власник квартири вона дізналась нещодавно, а не впустила його у квартиру через агресивну поведінку, оскільки він виламував двері, був розлючений, а стан здоров`я [PERSON] не дозволяє йому сильні хвилювання. Заборгованість за комунальні платежі вони періодично погашають, зокрема після звернення [PERSON] до суду вони погасили наявну заборгованість, про стан квартири дбають та іншого житла не мають і не зможуть себе ним забезпечити у випадку їх виселення. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що орієновно з 1999 року він проживає у спірній квартирі. Разом з ним за вказаною адресою постійно проживає мати - [PERSON] та проживала бабуся [PERSON] . Про те, що бабуся подарувала зазначену квартиру батькові позивача йому раніше відомо не було. Просив врахувати, що іншого житла у них з мамою не має та і випадку їх виселення вони и стануть безхатченками. Зазначав, що на даний час вони вживають заходів для того щоб погасити заборгованість зі сплати вартості комунальних платежів, при цьому значна заборгованість утворилась також тому, що у квартирі значились зареєстрованими велика кількість осіб, які там не проживали, проте вартість комунальних послуг обрахоувалась з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову та підтримав зустрічний, надав суду пояснення аналогічні його змісту, акцентував увагу на тому, що спірна квартира є постійним і єдиним місцем проживання [PERSON] та [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що у спірній кватирі постійно проживала [PERSON] , її мати, а також двоє її дітей - [PERSON] та [PERSON] . Мати [PERSON] часто жалілась на стан здоров`я, проте нічого не говорила про свої плати щодо квартири. Сільвія певний період часто їздила на заробітки за кордон. При житті [PERSON] вона кілька раз гостювала у спірній квратирі, проте після смерті останньої у квартирі вона не була та в якому стані квратира на даний момент їй не відомо. Також їй не відомо чи лікувалась пані [PERSON] у психлікарні. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає з 1982 року за адресою [ADDRESS] по сусідству із [PERSON] та [PERSON] . Їй відомо, що окрім [PERSON] та [PERSON] у квартирі №1 також проживала покійна [PERSON] , а також певний період там мешкав брат [PERSON] . Батька позивача, [PERSON] , вона кілька раз бачила, проте їй не було відомо, що квартира належить йому. У квартирі №1 вона була тільки один раз , приблизно у 2010 році, коли відбувся прорив труби. Щодо стану в якому перебуває квратира, а також про наянвість заборгованості зі сплати комунальних платежів їй нічого не відомо. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом першим частини третьої ст. 2 ЦПК України передбачено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема верховенство права. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, судом встановлено, що 13.08.1998 року [PERSON] отримала у власність приміщення квартири спільного заселення за адресою [ADDRESS] . У вказаній квартирі [INFO] були зареєстровані [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , а також [PERSON] , який є сином [PERSON] та відповідно онуком [PERSON] . Наведені обставини підтверджуються відповідним штампом у копії паспорта громадянина України виданого на ім`я [PERSON] , відповідю №490636 від 13.03.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру. Родині відносини між вказаними особами та ступінь споріднення визнаються учасниками справи та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин (а/с13, 43). В подальшому, 22.12.2008 року [PERSON] подарувала [PERSON] вище вказану квартиру, що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 22.12.2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Половинською О.Б. (а/с 191). [INFO] [PERSON] помер та після його смерті спадщину, до складу якої ввійшла спірна квартира, прийняв його син - [PERSON] , якому було видане свідоцтво про право на спадщину за законом та на підставі якого право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано у відповідному державному реєстрі. Наведене підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.11.2021 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 14-16). Таким чином, на даний час вказана вище квартира належить на праві власності позивачу за первісним позовом - [PERSON] . Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З системного аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З матеріалів справи вбачається, що 10.12.2023 року [PERSON] звернувся до поліції по факт неправомірних дій з боку його тітки [PERSON] , яка не впустила його до квартири по [ADDRESS] , що дісталась йому у спадок після смерті батька. Вказане звернення було зареєстровано до ІП «Єдиний облік» ІКС ІПНП підрозділу поліції за № 39481 та у зв`язку із відсутністю ознак кримінального правопорушення працівниками поліції розглянуто його у відповідності до Закону України «Про звернення громадян». Відповідно до довідки від 15.12.2023 року розгляд по матеріалах звернення припинено так як між сторонами конфлікту наявні цивільно-правові відносини, які підлягають вирішенню в судовому порядку (/с 32-37). Також, в обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на наявність заборгованості зі сплати комунальних платежів на підтвердження чого долучив до матеріалів справи листи АТ «Чернівціобленерго», КП «Чернівціводоканал», АТ «Чернівцігаз» (а/с 26-30). Як було встановлено судом, відповідачі за первісним позовом - [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 09.04.1999 року, натомість відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради №Д віл 11.12.2023 року останні були зняті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою 11.12.2023 року за заявою власника (а/с 18). 25.01.2024 року [PERSON] надіслав на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогу в якій вимагав добровільно припинити порушення його прав як власника, виїхати із належної йому квартири, а у випадку продовження порушень попередив про звернення до суду із позовом про виселення (а/с 23). Так, Конституція України захищає як право власності, так і право на житло. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно положень ст. 190 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Під час вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. За наслідками розгляду справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ями колишніх власників ( [PERSON] та [PERSON] ) за згодою яких вони тривалий час (понад 20 років) проживали у квартирі за адресою [ADDRESS] , яка в подальшому перейшла у спадок [PERSON] та який заперечує проти їх подальшого проживання у належній йому квартирі, бажає їх виселення, оскільки останні чинять йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю та створюють деструктивні умови для нерухомого майна. Натомість [PERSON] та [PERSON] вважають, що набули права постійного користування вказаним житловим приміщення, у зв`язку із проживання у спірній квартирі тривалий час, наявності родинних відносин з колишніми власниками квартири, їх згодою на проживання за вказаною адресою, а також вказували на відсутність у них можливості забезпечити себе іншим житлом, при цьому вони підтримують квартиру у належному стані, погасили заборгованість за комунальні платежі. Варто зазначити, що за наслідками розгляду справи належними та допустимими доказами не доведено, що відповідачі систематично руйнують чи псують спірне жиле приміщення, використовують його не за призначенням або систематично порушують правила співжиття із сусідами, а тому питання щодо наявності підстав для їх висленення судом вирішується в контексті усунення власнику порушень у праві вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю. У ч. 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (стаття 406 ЦК України). Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в інших справах, зокрема проти України, коли у контексті провадження про виселення з житла заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 51 і 52; рішення у справах «Дакус проти України», заява № 19957/07, пункти 52 і 53, від 14 грудня 2017 року та «Садов`як проти України», заява № 17365/14, пункти 34 і 35, від 17 травня 2018 року. Також у рішенні від 08 лютого 2024 року в справі «Єсічко та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у своїй аргументації суд не розглянув аргументи заявників щодо нестабільності їхньої ситуації чи особливостей обставин, за яких вони переїхали у спірну кімнату. Суд також жодним чином не вказав, що він намагався оцінити бажання позивача - органу державної влади - звільнити спірну кімнату на користь незазначених третіх сторін попри твердження заявників, що збереження цього житла було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ зазначив, що не може визнати, що національні органи влади навели «достатні підстави», аби довести існування «нагальної суспільної потреби» у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість «пропорційності» такого виселення у розумінні статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. За наслідками розгляду справи встановлено, що відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] не є такими, що самоправно вселились до житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , останні є членами сімями колишніх власників, зокрема донькою та онуком [PERSON] , а також сестрою та племінником [PERSON] та відповідно тіткою і двоюрідним братом теперешнього власника [PERSON] , а тому позивач як до, так і після прийняття спадщини був обізнаний про обтяження вказаної вище квартири правом користування житлом членів сім`ї колишнього власника, тобто позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті спадщини. Відповідчі були зареєстровані за адресою [ADDRESS] у квітні 1999 року, хоча з їх слів почали проживати ще з 1996 року, тобто останні проживають у спірній квартирі понад 20 років, що свідчить про наянвість у них достатніх триваючих зв`язків з вказаним конкретним місцем проживання. Окрім того, [PERSON] є особою з інвалідністю третьої групи, йому протипоказана важка фізична праця та рекомендовані легкі види робіт без тривалого перебування на ногах, а [PERSON] є особою пенсійного віку, іншим житлом вони не забезпечені та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, зокрема почали проживати у відповідній квартирі з дозволу першого власника [PERSON] та відсутні докази того, що їх право користування відповдіним житловим приміщенням заперечувалось попереднім власником - [PERSON] . Таким чином, висилення відповідчів, з урахуванням їх стану здоровя та віку може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням їх стану здоров`я та доходів особи з інвалідністю, навіть наймання житла буде надмірним тягарем для них. При цьому, відомості про те, що позивач за первісним позовом не забезпечений житлом у м.Полтава матеріали справи не містять. Отже, судом не встанволено достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав [PERSON] як власника житла на користування квартирою, в якій він не проживав та не проживає, зареєстрований в [ADDRESS] , шляхом серйозного втручання у право [PERSON] та [PERSON] на повагу до житла, яким вони користуються понад 20 років. З урахуванням наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що виселення [PERSON] та [PERSON] не збалансовує інтереси власника житла [PERSON] та відповідачів за первісним позовом , які не мають іншого житла, а, отже, у разі задоволення позовних вимог за первісним позовом щодо їх виселення стануть безхатьками, у зв`язку з чим первісний позов задовленню не підлягає. Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (стаття 406 ЦК України). При здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). З системного аналізу вище вказаних норм законодавства в сукупності із положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України, вбачається, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З урахуванням встанволених та викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту прав [PERSON] та [PERSON] є визнання за ними права користування спірною квартирою, а тому зістрічний позов в цій частині слід задовольнити. Щодо вимог про встановлення прав користування житлом із реєстрацією місця проживання слід зазначити наступне. Так, З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Зокрема, вказаним порядком передбачено певний перелік документів для реєстрації місця проживання, до яких, окрім іншого, також відносяться документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили. Додатково слід зазначити, що реєстрація особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, такий орган до участі у даній справі залучений не був, а тому суд не може приймати рішення, яке вплине на права та обовязки осіб, які не були учасниками судового процесу у даному спорі. Наведені вище обствини в їх сукупності свідчать про відсутність підстав для задовлення вимоги за зустрічним позовом про встановлення факту користування житлом із реєстрацією місця проживання за відповдіною адресою. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат у вигляді сплаченого судового збору пропорційно до розміру задовлених вимог, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] слід стягнути судовий збрі в сумі по 605,60 грн. на користь кожного. Доказів наявності підстав для звільнення [PERSON] від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» матеріали справи не містять. На підставі вище викладеного ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 323, 328, 379, 383, 386, 391, 401, 405, 406 ЦК України, ст. 9, 114, 116, 150, 190 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 10, 12, 76-89, 110, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, -

Outcome: partial