Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив встановити нікчемність заповіту [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 03 червня 2015 року та зареєстрований у реєстрі за №2590. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка була матір`ю [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно. Позивач звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцями першої черги окрім позивача є його сестра [PERSON] , яка з 1974 року постійно проживає у США та є громадянкою цієї держави, яка не подала до нотаріуса заяви про бажання нею прийняти спадщину після смерті матері. По закінченню шестимісячного терміну позивач звернувся до державного нотаріуса про видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини, однак [PERSON] дізнався, що померлою [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 03 червня 2015 року та зареєстрований у реєстрі за №2590, який подав заяву про прийняття спадщини. При цьому, позивач вказує, що заповіт від 03 червня 2015 року складений з порушенням передбачених ст.1257 ЦК України вимог щодо форми та посвідчення заповіту, оскільки за своїм станом здоров`я, заповідач не розуміла та не усвідомлювала дії, які вона вчинила, уклавши заповіт. Так, спадкодавець на момент укладення заповіту була сліпа, як і забагато років до нього, с приводу чого проходила лікування. На момент укладання заповіту спадкодавцю виповнилось повних 89 років, а заповіт укладався в присутності відповідача, який прибув для вчинення нотаріальної дії разом із своїми знайомими, які виступали як свідки. Окрім віку та відсутності зору, спадкодавець мала інші розлади здоров`я, а тому вживала психотропні та інші ліки, які впливали на її свідомість. Виходячи з цього, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом порушеного права. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року було призначено дану справу до розгляду по суті, закривши підготовче засідання. В судові засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи були неодноразово повідомлені судом належним чином, при цьомув матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи у їх відсутність. Крім того у даній заяві вимоги позову представник позивача підтримав, з підстав викладених у позові та просив суд їх задовольнити (т.1, а.с.231-234; 235-236). Представник відповідача Моргун Д.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Зазначивши, що 05 квітня 1996 року [PERSON] зробила заповіт на належний їй будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] на свого сина [PERSON] в Шістнадцятій Київській державній нотаріальній конторі, де він зберігається і зараз. В 2009 році спадкодавиця зробила новий заповіт на належне їй майно та внесла в нього свою дочку, матір відповідача [PERSON] і розділила його в наступних частинах: [PERSON] 1/3 частину майна, а [PERSON] 2/3 частини майна. Однак, в 2015 році [PERSON] укладено новий заповіт на належне їй майно на свого онука [PERSON] .Також вказав, що дійсно у спадкоємиці були проблеми із зором, але вона не була сліпою, а швидше особою з проблемами зору, однак дана хвороба ніяким чином не впливала на її психічний чи психологічний стан. Так, за наслідками особистого виїзду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. до місця проживання заповідача було посвідчено заповіт, в якому зазначено дату і час складення та посвідчення його нотаріусом, а саме 13 годин 15 хвилин 03 червня 2015 року. На прохання заповідача, заповіт записано нотаріусом зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, після чого заповіт до підписання прочитаний уголос запрошеними нею свідками [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] із вадами зору не може особисто прочитати текст заповіту та підписаний заповідачем [PERSON] та свідками в присутності нотаріуса. Волевиявлення [PERSON] на складання заповіту на користь відповідача було дійсним, вільним, оскільки [PERSON] перебувала при здоровому глузді та добрій пам`яті, чітко усвідомлювала суть своїх дій. Присутність свідків під час підписання заповіту зумовлена вадами зору [PERSON] , а також на підтвердження її волевиявлення на момент посвідчення заповіту. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, при цьому в матеріалах справи містяться заяви третьої особи в якій остання просила суд розгляд справи здійснювати за її відсутності (т.1, а.с.36; 39; 160). Третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання свого представника не направили, при цьому в матеріалах справи міститься заява представника третьої особи в якій остання просила суд розгляд справи здійснювати за відсутності їхнього представника (т.2, а.с.3-4). Заслухавши пояснення представника відповідача, допитавши свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] (а.с.6, т.1), яка була матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , що не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні та представником позивача в тексті позову. Після її смерті відкрилась спадщина на все належне майно померлої особи. Судом встановлено, що [PERSON] 03 червня 2015 року о 13-15 годин склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось [PERSON] . Цей заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 03 червня 2015 року та зареєстровано у реєстрі за №2590 (т.1, а.с.78). 12 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцями першої черги окрім позивача [PERSON] є його рідна сестра [PERSON] , яка з 1974 року постійно проживає у США та є громадянкою цієї держави, яка не подала до нотаріуса заяви про бажання нею прийняти спадщину після смерті матері. В подальшому, по закінченню шестимісячного терміну позивач звернувся до державного нотаріуса про видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини, однак, [PERSON] дізнався, що померлою [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 03 червня 2015 року та зареєстрований у реєстрі за №2590, який також подав заяву про прийняття спадщини. Однак, [PERSON] заперечує проти заповіту від 03 червня 2015 року, обґрунтовуючи тим, що заповіт є нікчемним, оскільки він складений з порушенням передбачених ст.1257 ЦК України вимог щодо форми та посвідчення заповіту. Відповідно до положень статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статей 1218, 1220, 1221 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Статті 1222, 1223 ЦК України, регламентують, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтями 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно із ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За змістом ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним відповідно до вимог статті 1257 ЦК України. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст. ст. 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст. ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. В ч.1, ст.1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст ч. 1 ст. 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у ст. ст. 1247-1249, 1253 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинення нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями. Згідно із ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики. За змістом п. 6 гл. 9 розд. I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. На бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено з пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталії Миколаївни (а.с. 23 том 1), 03 червня 2015 року о 13 годині 15 хвилин в зв`язку з похилим віком та хворобою заповідача [PERSON] , приватним нотаріусом складено та посвідчено заповіт поза приміщенням нотаріальної контори, а саме за адресою реєстрації та проживання заповідача: [ADDRESS] , під час складання заповіту нотаріусом було установлено, що [PERSON] дієздатна особа, волевиявлення [PERSON] на складання заповіту на користь [PERSON] було дійсним, вільним, оскільки [PERSON] перебувала при здоровому глузді, чітко усвідомлювала сутність та значення своїх дій. Також, під час посвідчення заповіту, на прохання заповідача, заповіт записано нотаріусом зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, після чого, за дорученням [PERSON] , в її присутності та в присутності нотаріуса, заповіт до підписання прочитаний уголос запрошеними нею свідками [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] із вадами зору не могла особисто прочитати текст заповіту та підписаний заповідачем [PERSON] та вказаними свідками в присутності нотаріуса. Також, вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , які вказали що приватний нотаріус прибула до [PERSON] , вони про щось спілкувалися близько години на одинці, після чого запросили [PERSON] та [PERSON] для посвідчення заповіту, нотаріус зачитала зміст заповіту, потім свідки зачитали зміст заповіту, після чого ними та [PERSON] був підписаний даний заповіт. Також свідки пояснили, що [PERSON] мала вади зору, внаслідок яких не могла особисто прочитати уголос текст заповіту, при цьому нотаріусом було роз`яснено їй наслідки укладання даного правочину, а свідків попередила про заборону розголошення змісту заповіту. Крім того, свідки вказали, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що позивач з матір`ю [PERSON] постійно сварився, а потім зі своєю дружиною переселив її з будинку в сарай, де вона прожила понад 15 років. Відповідач допомагав своїй бабусі, приїздивши із США, купував їй продукти, речі, тому [PERSON] не раз казала, що хоче скласти новий заповіт і заповісти все своє майно онуку [PERSON] . Коли приїхав відповідач до бабусі в червні 2015 року, викликали приватного нотаріуса, яка довго говорила віч-на-віч з [PERSON] , потім склала заповіт, прочитала його вголос, потім його ще раз прочитали свідки і всі його підписали. [PERSON] була при ясній пам`яті, все розуміла і бажала скласти заповіт, саме такий, який був складений приватним нотаріусом. Таким чином, враховуючи викладене вище, судом встановлено, що заповідач недієздатнею чи обмежено дієздатною визнана судом не була, тому мала право на складання заповіту. Заповіт має письмову форму та посвідчений нотаріусом. Зміст заповіту, текст якого був зачитаний уголос нотаріусом та роз`яснений заповідачу, був належним чином доведений до її відома в присутності запрошеними заповідачем свідками. Заповіт відповідав волі заповідача, а отже приватним нотаріусом було дотримано порядок складення заповіту. Відповідно до ст.52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована,зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. До того ж Наказом Міністерства Юстиції України від 7 липня 2011 року №1810/5 затверджено Положення про Спадковий реєстр. Частина 4 статті 1247 Цивільного кодексу України заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін`юсту, або його філіям заяв про реєстрацію. Реєстраторами Спадкового реєстру щодо таких заповітів є державне підприємство, яке належить до сфери правління Мін`юсту, та його філії (Державне підприємство "Національні інформаційні системи"), що визначено в п. 5 Порядок державної реєстрації заповітів та в п. 1.3.2. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1810/5 від 07.07.2011. Відповідно до п.1.7 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року №1810/5 відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 ЦК України, спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру. Згідно із п.2.9 Положення про Спадковий реєстр реєстратор вносить відомості до Спадкового реєстру у день вчинення відповідної нотаріальної. Внесення відомостей до Спадкового реєстру не є реєстрацією заповіту. Главою 11 п.п.2.3 Наказу Міністерства Юстиції від 22.02.2012 № 296/5 Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, у постанові по справі № 755/8776/18 від 17.11.2021 року, що тлумачення норм цивільного законодавства свідчить, що несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту. Таким чином, реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата та час його посвідчення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки під час розгляду справи не було підтверджено належними і допустимими доказами те, що написання тексту заповіту здійснено без волевиявлення [PERSON] та/або у відсутність такого волевиявлення, а також що заповіт був вчинений з порушеннями чинного законодавства, тому вимоги позову позивача про визнання оскаржуваного заповіту нікчемним є безпідставними та необгрунтованими і не підлягають задоволенню. Посилання позивача [PERSON] та його представника [PERSON] на те, що в день укладення спірного заповіту заповідач [PERSON] за своїм станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій і керуватись ними, суд не може покласти в основу рішення, так як дані обставини є підставами для визнання правочину недійсним в порядку ст.225 ЦК України, яких позивач та його представник не заявляли, при цьому вони не є підставами для визнання правочину нікчемним, що не передбачено діючим законодавством України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed