Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2009 року, який рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року було розірвано. У період шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З відповідача рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2018 року на її користь стягуються аліменти на утримання дітей. Після розірвання шлюбу діти постійно проживають з нею та фактично перебувають на її утриманні і вихованні по теперішній час. Відповідач аліменти не сплачує та допустив заборгованість на суму 208 970 грн 97 коп. (станом на 1 червня 2024 року). Діти, перебуваючи на її утриманні та вихованні забезпечені належними умовами проживання, харчуванням, одягом, усіма необхідними речами. Відповідач у свою чергу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей, а тому створилися умови, які шкодять інтересам дітей. З моменту розлучення відповідач почав вести аморальний спосіб життя, ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їхнім навчанням, станом здоров`я, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їхнього нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти. Крім того, відповідач, покладених на нього законом батьківських обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання дітей вирішується нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 26 липня 2024 року було відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 23 серпня 2024 року у справі замінено третю особу - Службу у справах дітей Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на Службу у справах дітей Дубівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області. Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року по справі витребувано докази. Станом на 26 листопада 2024 року до суду надійшла витребувана інформація. 11 листопада 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не прибула. Від її представника - адвоката Герасимчука О.О. надійшла заява про завершення розгляду справи за відсутності позивачки та її представника, в якій також не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, заяв чи клопотань у передбаченому законом порядку до суду не спрямовував. Відзив на позов та/або заперечення проти позову не подавав. 4 квітня 2025 року по поштову електронну адресу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області надійшла заява з додатками (відправник «Женя Яремчук»), однак вказана заява не підписана відправником (не накладено електронний цифровий підпис), у зв`язку із чим суд не може взяти до уваги зазначену заяву. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дубівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області у судовому засіданні підтримала висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав та при вирішенні справи покладалася на розсуд суду. Подальший розгляд справи просила проводити без її участі. Згідно з частиною восьмою статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дотримуючись вимог зазначених вище норм процесуального закону, розгляд справи проводиться у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому статтями 247, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року сторони з 12 липня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано та вирішено питання про залишення після розірвання шлюбу на проживання дітей з [PERSON] . Рішення набрало законної сили 26 листопада 2018 року. У період шлюбу у сторін відповідно до свідоцтва про народження [INFO] народилася донька [PERSON] , а [INFO] донька - [PERSON] . Згідно рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2018 року у справі № 350/1856/18 провадження № 2/350/796/2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі по 2 000 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Як вбачається із листа начальника Долинського відділу Державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції М. Дяківа від 21 березня 2025 року за вих. № 17566 та розрахунку за сплати аліментів згідно виконавчого листа № 350/1856/18 від 30 листопада 2018 року виданого Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області заборгованість [PERSON] за сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей станом на 1 березня 2025 року становить 244 940 грн 97 коп. Відповідно до інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вих. № 19-81903/18/24 від 26 листопада 2024 року [PERSON] перетнув державний кордон України з Республікою Польща 28 лютого 2020 року. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав, позивачка вказала, що після виїзду за кордон [PERSON] з дітьми не спілкується, участь у їх вихованні не бере, повністю самоусунувся від виконання своїх обов`язків. Аліменти припинив сплачувати з березня 2020 року. На підтвердження проживання дітей з матір`ю представником позивачки надано до суду копію договору оренди житла від 13 січня 2024 року та свідоцтва підтвердження статусу учня школи від 19 березня 2025 року. Згідно висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Дубівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дубівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області № 93 від 10 вересня 2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] вбачається, що служба у справах дітей вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] у зв`язку із відсутністю вагомих підстав. Під час розгляду судом справи обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок про доцільність/недоцільність позбавлення особи батьківських прав щодо дитини. Поряд з цим висновок не є обов`язковим для суду. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Проте, суд вважає зазначені позивачкою підстави позбавлення відповідача батьківських прав обгрунтованими та не погоджується із зазначеним вище висновком, виходячи з наступного. Так, у зазначеному висновку вказано, що несплата аліментів не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Станом на 28 серпня 2024 року діти [PERSON] та [PERSON] не навчаються за місцем реєстрації в закладі освіти - Ясеновецька гімназія, чим підтверджується той факт, що батько дітей - [PERSON] не брав участі у шкільному житті дітей. З письмових пояснень дітей вбачається, що батько не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, жодним чином не проявляє своєї уваги, не спілкується з ними. З письмових пояснень наданих [PERSON] до Служби у справах дітей вбачається, що після розлучення з позивачкою можливості спілкуватися з дітьми не було, оскільки матір дітей проти його спілкування з дітьми та не повідомила адресу свого проживання (перебування дітей), а також вказав, що має бажання спілкуватися з дітьми, хоче брати участь у їх вихованні та категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав. У зв`язку із чим службою у справах дітей не прослідковується злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків з боку батька. Щодо цих пояснень суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права звернутися до суду із позовом про визначення місця проживання дітей, а також про спосіб участі його у вихованні дітей (встановленні часу, місця, тривалості зустрічей з дітьми). Із пояснень представника служби у справах дітей вбачається, що відповідач з 2019 року проживає за межами України. В аналогічній справі Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, провадження № 61-19984 св 21 зазначив, що «відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України»; «перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Крім того, він мав усвідомлювати, що не зможе надавати допомогу у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що згодом негативно вплине на їх фізичний розвиток як складову виховання; не зможе спілкуватися з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не зможе надавати дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не зможе сприяти засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не зможе виявляти інтересу до внутрішнього світу своїх дітей та створювати умови для отримання ними освіти». Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Таким чином, відповідач [PERSON] з 2020 року виїхавши за межі України свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою. Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 161 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до статтей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. При розгляді справ про позбавлення батьківських прав, Верховний Суд неодноразово вказував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Матеріалами справи встановлено, що між сторонами припинено шлюбні відносини та діти після розлучення батьків проживають з матір`ю. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами статті 155 Сімейного кодексу України. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу Україн, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені до вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини; жорстоко поводяться з дитиною. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 Постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При ухвалені рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (п. 48). Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач життям дітей не цікавиться, не виконує покладені на нього обов`язки по піклуванню про їх здоров`я, фізичний та духовний розвиток, жодного інтересу до життя дітей не проявляє, діти повністю знаходяться на забезпеченні матері, яка їх виховує та дбає про їх розвиток, що суд вважає як свідоме самоусунення від виконання ним батьківських обов`язків. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, проявляє повну байдужість до подальшої долі та життя своїх дітей, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої він повністю самоусунувся від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі. Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання ним свого батьківського обв`язку по відношенню до дітей відповідач не надав, матеріали справи таких доказів не містять. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, що в даному випадку сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дітей та не порушуватиме баланс між їх правами та інтересами та правами відповідачки як матері. Одночасно слід зазначити, що при перегляді судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Розподіл судових витрат суд здійснює у відповідності до приписів статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved