Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із зазначеним позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем; позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини: [PERSON] , [INFO] ; стягувати з [PERSON] на його користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 07.04.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначив, що шлюбні відносини фактично припинені між сторонами з 2024 року. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача та дитини. Крім того, відповідачка не виконує свої батьківські обов?язки по вихованню та утриманню дитини: дитиною повністю опікується позивач. Відповідачка живе своїм життям, останній рік не приймає в житті дитини ніякої участі, не спілкується з нею. Поведіна відповідачки свідчить про її байдужість до дитини. До того ж, відповідачка належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2025 року справу передано головуючому судді Чирському Г.М. Ухвалою судді від 10.04.2025 року вищезазначену позовну залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 16.04.2025 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 17.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.05.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач надав до суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог та винесенні рішення по справі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява відповідачки [PERSON] про здійснення розгляду справи за її відсутності. Крім того, відповідачка не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача. Представник Центрально-Міської районної у місті ради 09.05.2025 року долучила до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування, представник служби у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради прохав розглядати справу без представника служби. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] (далі - позивач) та [PERSON] (далі - відповідач) зареєстрували шлюб 27 червня 2014 року, актовий запис №117, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 27.06.2014. Згідно до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв?язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред?явлений одним із подружжя. За статтею 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N?11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму ВС України від 21.12.2007 N?l1) вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Відповідно до п.10 постави Пленуму ВС України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Під час судового розгляду встановлено, що сторони, про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги не піклуються, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, спору про визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна не мають, внаслідок чого їх шлюб носить формальний характер. Виходячи з вищезазначеного, враховуючи те, що спільні відносини подружжя повністю припинені, а їх відновлення є неможливим, суд вважає, що існують всі правові підстави для задоволення позовних вимог Позивача в частині розірвання шлюбу з відповідачкою. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області 07.07.2009. Із викладеної у позові позиції позивача доказів вбачається, що починаючи з 2024 року між позивачем та відповідачкою фактично припинилися шлюбні відносини. З моменту фактичного припинення відносин позивач взяв на себе всі батьківські зобов?язання, самостійно виховує та утримує доньку [PERSON] , яка залишилася проживати разом з ним. З березня батько з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується долученою копією договору найму (оренди) квартири позивачем за вищезазначеною адресою. Мати дитини, [PERSON] , не приймає участі у вихованні та утриманні спільної з позивачем доньки, позивачка з 2024 року проживає окремо. Так, згідно копії довідки сімейного лікаря, яка надана позивачу на його заяву, [PERSON] , [INFO] , з 2022 року проходить у лікаря періодичні медичні обстеження, лікування, запис на прийом дитини здійснює лише батько, він же приводить дитину і на прийом. Матір дитини на контакт із сімейним лікарем не виходила. Як вбачається з висновку №8/33-1880 від 07.05.2025 виконавчий комітет Центрально-Міської районної в місті ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , яка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Таким чином, із сукупності досліджених судом матеріалів справи вбачається, що неповнолітня донька [PERSON] знаходиться на повному утриманні батька, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідачка не надає, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не створює належних умов для розвитку її природних здібностей. Вказані обставини підтверджуються тим, що мати не знайшла спільну мову з дитиною, не має психологічного контакту, довірительних відносин з донькою, не має наміру налагодити відносини з дитиною та сама просить позбавити її батьківських прав, що не заперечується самою відповідачкою по справі у поданій нею до суду заяві. Відповідно до ч.1-5 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної, загальної, середньої освіти, готувати їх до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Кожна дитина, за нормами ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 19.05.2009 року, має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особа, що їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов?язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов?язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Зокрема згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов?язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини, не проявляє батьківської уваги та турботи до доньки. При цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, в тому числі, і з боку батька, та позивачем доведено, що поведінка відповідачки відносно неповнолітньої дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Тому, у сукупністю із позицією відповідача, яка викладена у її заяві до справи, яка не бажає змінювати своє ставлення до виховання та утримання доньки [PERSON] , вказане свідчить про наявність достатніх підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Щодо вимоги про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За приписами СК України, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до вимог ст.182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1ст.183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною другою ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вказане також кореспондується частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, якаю держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, моральної і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З матеріалів справи вбачається, що добровільно відповідачка коштів на утримання дитини не надає. [PERSON] є працездатна особа, що не заперечується нею у поданій суду заяві. На підставі вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що доказів про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх осіб та непрацездатних батьків не встановлено, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки саме такий розмір призначених аліментів буде виправданий дійсними потребами, обумовлений фактичними обставинами справи та сприятиме меті зобов`язання щодо утримання. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат у сумі 2422,40 грн., понесених ним при подачі позову, не заявлялася, вони покладаються на позивача. Крім того, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, а тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved