Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

22 квітня 2025 року, представник [PERSON] адвокат Ткаченко Б.Р. звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з названим позовом, в якому просив суд, розірвати персональний меморандум асоційованого члена кооперативу № АВ-17-09/00003 від 10.02.2022 р., укладений між позивачем та відповідачами, стягнути з відповідачів ОК «Арт Вілль» на користь позивача [PERSON] внесені останнім : цільовий внесок у розмірі 205131,70 грн. та вступний внесок у розмірі: 4555,90 грн. та понесені судові витрати мотивуючи це невиконанням відповідачами умов персонального меморандуму щодо будівництва житлового будинку : секція [ADDRESS] , яке станом на 21.04.2025 р. не розпочалося, будинок не збудований і введений в експлуатацію. У визначений ухвалою суду від 24.04.2025 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 178 ЦПК України, представниця відповідачів адвокат Гаврилюк Х.С. засобами «Електронного суду» 02.05.2025 р. надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала на відсутність у позивача будь-якого порушеного права, яке відповідачі ОК «Арт Вілль» жодним чином не порушували, не заперечуючи при цьому проти права позивача на розірвання персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу № АВ-17-09/00003 від 10.02.2022 р. на умовах, визначених персональним меморандумом. Щодо строку введення об`єкта будівництва в експлуатацію зазначають, що відповідно до п. 4.2 меморандуму встановлено орієнтовний строк введення об`єкта будівництва в експлуатацію до І кварталу 2024 року. При цьому, згідно вказаного пункту кооператив має право в односторонньому порядку змінити строк введення об?єкта будівництва в експлуатацію на строк до 12 місяців, і це не буде вважатися порушенням умов меморандуму. Отже, зважаючи на право кооперативу продовжити строк введення об?єкта будівництва в експлуатацію на строк до 12 місяців, він орієнтовно припадав до кінця І кварталу 2025 року, вказуючи, що оскільки в меморандумі відсутня конкретна дата введення об`єкта в експлуатацію відповідачами не порушені строки введення об`єкта в експлуатацію а отже не порушені умови персонального меморандуму № АВ-17-09/00003 від 10.02.2022 р., зазначаючи, що повернення сплачених позивачем цільового та вступного внесків повинно відбуватись у відповідності до умов персонального меморандуму, а саме у відповідності до п.п. 7.5.4.3.-7.5.4.6 та 7.5 персонального меморандуму. Враховуючи все вищевикладене, представниця відповідачів просила суд, відмовити у задоволені позову (а.с. 27-38). 06.05.2025 р. засобами «Електронного суду» представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, в якому наполягає, що сторонами провадження був укладений двосторонній правочин відповідно до якого у позивача та відповідачів виникли взаємні права та обов?язки. Позивач у справі відповідно до своєї частини обов`язків вніс необхідні платежі (внески), при цьому сподіваючись, що відповідачі також виконають свої обов?язки, проте станом на 05.05.2025 р. відповідачі навіть не розпочали виконання своїх зобов`язань щодо початку будівництва та об?єкт будівництва не введений в експлуатацію. Щодо строків введення об`єкта в експлуатацію представник позивача вважає, що відповідачі невірно тлумачить зміст пункту 4.2 персонального меморандуму, безпідставно вважаючи, що ним не передбачено строк ведення об?єкта в експлуатацію, а лише вказано про орієнтовний термін введення об?єкта в експлуатацію (до 1 кварталу 2024 року). Тлумачення пункту 4.2 вказаного меморандуму дає підстави для висновку, що пунктом 4.2 меморандуму визначено саме строк ведення об?єкта в експлуатацію, який є однією з істотних і суттєвих умов персонального меморандуму № АВ-17-09/00003 від 10.02.2022 р., а у його пункті 4.2 передбачено право відповідачів перенести строк введення об?єкта будівництва в експлуатацію до 12 календарних місяців, що також додатково підтверджує факт наявності найбільш віддаленого строку введення об?єкта будівництва в експлуатацію. При цьому представник озивача просить суд взяти до уваги, що вказана позиція узгоджується із висновками Верховного суду у подібних правовідносинах у справі № 722/1297/21 від 26.04.2023 р. Щодо повернення коштів представник позивача вважає, що оскільки позивачем були сплачені грошові кошти на користь відповідачів за умовами персонального меморандуму, а відповідачі навіть не приступили до виконання своїх обов?язків щодо початку будівництва з 2022 р., у позивача виникло законне право повернути свої грошові кошти, що кореспондується з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, а тому, представник позивача вважає, що саме ці обставини є порушеннями прав позивача у справі та просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі. (а.с. 55-59). Дослідивши матеріали справи, надані суду відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов?язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов?язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд встановив існування між позивачем та відповідачами двостороннього правочину - персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу № АВ-17-09/00003 від 10.02.2022 р., відповідно до якого у сторін виникли взаємні права та обов?язки (а.с. 8-15). При цьому позивач у справі вніс частину платежів на рахунки відповідачів : цільовий внесок у розмірі 205131,70 грн. та вступний внесок у розмірі: 4555,90 грн., що підтверджується відповідними квитанціями і не заперечується представницею відповідачів (а.с. 6,7). В свою чергу, відповідачі - не приступили до виконання своєї частини обов`язків, так як не розпочали будівництво житлового будинку, в якому позивач мав намір придбати квартиру та не отримав бажаного, так як об?єкт будівництва не введений в експлуатацію та не будється взагалі, що не заперечується представницею відповідачів у відзиві на позов. Вказане підтверджує порушення прав позивача у справі. Згідно з ст. 610 ЦК України - порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов?язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (стаття 612 ЦК України). Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність, яка характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 р. у справі № 209/3085/20). Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України - тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 р. у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов?язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов?язання - його сторони набувають обов?язки (а не лише суб?єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов?язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов?язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 р. у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За загальним правилом - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої статті 611, абзац другий частини другої статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору треба оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору». Тобто, критерієм істотного порушення договору Закон визначив розмір завданої цим порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Мова йде не лише про грошовий вираз зазначеної шкоди, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданої порушенням договору шкоди із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення. Інакше кажучи, для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише наявність порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно суттєвою є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати (п.п. 78,82 - 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)). Однією з підстав розірвання договору - є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В даній справі судом встановлено, що позивач не зможе розраховувати на отримання бажаного, оскільки об`єкт будівництва навіть не почав будуватись відповідачами на протязі тривалого часу з 2022 р. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У разі розірвання договору зобов?язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення вказаних норм дає підстав для висновку, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Отже, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано за рішенням суду, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2020 р. у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20)). Враховуючи, що позивачем були сплачені грошові кошти на користь відповідачів за умовами персонального меморандуму, а відповідачі не приступили до виконання своїх обов?язків, на думку суду, у позивача виникло право повернути свої грошові кошти в повному обсязі. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд наголошує - в Україні визнається і діє принцип Верховенства Права. Конституція України - має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Суд також бере до увагу висновки, викладені у рішення Верховного суду у справі 722/1297/21 від 26 квітня 2023 року, оскільки обставини справи у вказаній справі є подібними до обставин даної цивільної справи. Враховуючи, що позивач сплатив на користь відповідача цільовий внесок у розмірі 205131,70 грн. та вступний внесок у розмірі 4555,90 грн., а відповідачі ОК «Арт Вілль» не приступили до виконання своєї частини обов`язків, так як об`єкт будівництва не введений в експлуатацію і будівництво його не розпочалось, пропущені строки вводу об`єкта в експлуатацію, об`єкт будівництва не будується, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав, шляхом розірвання персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу № АВ-17-09/00003 від 10.02.2022 р., укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачами Обслуговуючим кооперативом «Арт Вілль» та стягнення з них на свою користь цільового внесоку у розмірі 205131,70 грн. та вступного внесок у сумі 4555,90 грн., з підстав описаних вище. Крім сум внесених цільового та вступного внеску, з відповідачів на користь позивача, в порядку ст.ст. 137,141 ЦПК України - підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1677,50 грн.

Outcome: approved