Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії. В позовних вимогах позивач просить суд: -Усунути [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) перешкоди в користуванні власністю, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . -Зобов?язати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) не чинити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2024 року, посвідченого Дніпровською районною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-2808, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному, належить: квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,7 кв.м., з яких житлова площа складає 22,2 кв.м., що належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Право власності у встановленому законом порядку зареєстроване 07 серпня 2024 року Дніпровською районною державною нотаріальною конторою за [PERSON] (1/2 розмір частки). Між сторонами склались відносини, які не дозволяють прийняття спільного рішення стосовно їх нерухомого майна. Позивачка вказує, що на сьогоднішній день в вищевказаній квартирі проживає лише [PERSON] , який зареєстрований за вказаною адресою. Позивач в свою чергу не має фізичного доступу до вказаної квартири, так як відповідач не пускає її та не надає їй ключі від квартири (вхідної двері квартири). Дана обставина, яка виражається в перешкоді, з боку відповідача в доступі позивачу в квартиру - є фактичним унеможливленням користуватися та розпоряджатися Поліщук Наталі Володимирівні своїм майном, яке належить їй праві спільної часткової власності. [PERSON] неодноразово намагалась врегулювати з відповідачем питання допуску її в спільне нерухоме майно, врегулювання спільного проживання та спільного користування квартирою, однак жодних домовленостей досягнути не вдалось. Так, [PERSON] своїми діями та поведінкою унеможливлює досягнення домовленості з [PERSON] щодо вселення/входження та користування спільним нерухомим майном/квартирою, в наслідок чого остання вимушена звертатись до правоохоронних органів із відповідною заявою. Квартира [ADDRESS] , є достатньою для належного проживання в ній як відповідача так і позивача без будь яких обмежень в просторі або в правах. [PERSON] , своєчасно сплачує квартирну плату, що підтверджується наданими до суду квитанціями. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2024 року, посвідченого Дніпровською районною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-2808, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному, належить: квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,7 кв.м., з яких житлова площа складає 22,2 кв.м., що належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Право власності у встановленому законом порядку зареєстроване 07 серпня 2024 року Дніпровською районною державною нотаріальною конторою за [PERSON] (1/2 розмір частки). Між сторонами склались відносини, які не дозволяють прийняття спільного рішення стосовно їх нерухомого майна. Позивачка вказує, що на сьогоднішній день в вищевказаній квартирі проживає лише [PERSON] , який зареєстрований за вказаною адресою. Позивач в свою чергу не має фізичного доступу до вказаної квартири, так як відповідач не пускає її та не надає їй ключі від квартири (вхідної двері квартири). Дана обставина, яка виражається в перешкоді, з боку відповідача в доступі позивачу в квартиру - є фактичним унеможливленням користуватися та розпоряджатися Поліщук Наталі Володимирівні своїм майном, яке належить їй праві спільної часткової власності. [PERSON] неодноразово намагалась врегулювати з відповідачем питання допуску її в спільне нерухоме майно, врегулювання спільного проживання та спільного користування квартирою, однак жодних домовленостей досягнути не вдалось. Так, [PERSON] своїми діями та поведінкою унеможливлює досягнення домовленості з [PERSON] щодо вселення/входження та користування спільним нерухомим майном/квартирою, в наслідок чого остання вимушена звертатись до правоохоронних органів із відповідною заявою. Квартира [ADDRESS] , є достатньою для належного проживання в ній як відповідача так і позивача без будь яких обмежень в просторі або в правах. [PERSON] , своєчасно сплачує квартирну плату, що підтверджується наданими до суду квитанціями. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку: визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України, стаття 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 9 Житлового кодексу України визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Положеннями статті 321 Цивільного кодексу України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частини першої статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у Позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 0б лютого 2019 року у справі №521/18161/15ц та від 11 лютого 2019 року №712/1936/16ц. Згідно частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільно часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Позивач має бажання та необхідність проживати в квартирі [ADDRESS] , чим реалізовує своє право власності, однак йому чиняться перешкоди з боку відповідача. Єдиним законним шляхом захисту прав позивача - є звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення. З даного правового питання є вже сформована позиція Верховного суду, яка підтверджує та закріплює право власника (співвласника) нерухомого майна на користування та проживання. В Постанові від 24 вересня 2018 року по справі №183/56/17 Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначається - «… 3гідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що спірний житловий будинок на підставі рішення суду належить ОСОБА 4 та ОСОБА 6 на праві власності у рівних частках. Оскільки відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні цим житловим будинку, то права останнього підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні будинком та вселенням до нього. Суди дійшли вірного висновку про те, що посилання відповідачки на неприязні стосунки між сторонами, як колишнім подружжям, не може бути підставою для позбавлення позивача права користування та розпорядження належним йому на праві власності майном. При цьому судами правильно враховано технічні характеристики домоволодіння, відповідно до яких спірний будинок складається з двох кімнат. Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. …». Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй Постанові від 26 березня 2020 року по справі №641/7213/18 зазначає - «… За таких обставин, апеляційний суд належним, чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач є власником, частини спірної квартири на підставі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2017 року, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю. Також апеляційний суд правильно зазначив про те, що не встановлений порядок користування спірною квартирою не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про вселення співвласника до квартири та усунення перешкод у користуванні власністю. …». Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved