Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Понько Р.В. звернулась до суду із позовом до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно та просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] у поряду спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову зазначає, що 07.11.2024 позивач звернулася до приватного нотаріуса Лештакової І.Є. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить їй у порядку спадкування після смерті її рідної сестри [PERSON] 07.11.2024 нотаріус сформував відмову у видачі свідоцтва з причин відсутності документа, що посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначену квартиру. Представник позивача вказує на те, що батько спадкодавця та спадкоємця [PERSON] , як член ЖБК «Промбудівельник - 10», одержав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується ордером на житлове приміщення № 076501 від 06.07.1989, виданим Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів. Відповідно до Ордеру до складу сім`ї входили троє осіб - [PERSON] , [PERSON] (дружина) та [PERSON] (донька). [INFO] народилася сестра позивача - [PERSON] . Відповідно до Довідки ЖБК від 17.09.1992 № 218 станом на 06.05.1992 батько позивача [PERSON] повністю сплатив пайові внески за квартиру і є її власником. [INFO] [PERSON] власник квартири помер, при цьому до спадкоємців за законом після його смерті входили позивач, сестра позивача та мати позивача, котрі на момент відкриття спадщини були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] . Також, [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті батьків позивач та її сестра успадкували квартиру як особи, що спільно проживають зі спадкодавцем. При цьому факт спільного проживання підтверджується записами про зареєстроване місце проживання. [INFO] померла сестра позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть № [NUMBER] . На теперішній час єдиним спадкоємцем щодо квартири [ADDRESS] за вказаною вище адресою є позивач, котра, звернувшись до нотаріуса, виявила свою згоду на отримання спадщини. Проте належне оформлення права власності унеможливлюється через відсутність правовстановлюючого документу, в результаті чого позивач звертається до суду з метою встановлення свого права. 27 листопада 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва постановлено залишити позовну заяву без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам п.3 ч.3 ст. 175, ч.1 ст.177 ЦПК України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 28 січня 2025 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва витребувано: -у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лештакової І.Є. належним чином завірену копію спадкової справи № 37/2024 щодо майна [PERSON] , [INFO] , котра померла [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; -в П`ятнадцятій Київській державній нотаріальній конторі інформацію чи заведена спадкова справа щодо майна [PERSON] , [INFO] ; -в П`ятнадцятій Київській державній нотаріальній конторі інформацію чи заведена спадкова справа щодо майна [PERSON] , [INFO] . Від представника відповідача Київської міської ради - Л.Рибальченко надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просять ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Також просить розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача - представника Київської міської ради. 24.02.2025 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лештакової І.Є. надійшла копія спадкової справи щодо майна [PERSON] , котра померла [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року постановлено закрити підготовче провадження та справу призначити до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, просив вимоги задовольнити у повному обсязі. В судове засідання, призначене на 21.05.2025 від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову підтримують в повному обсязі. Представник відповідача - Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, при цьому у подано до суду відзиві просив розглядати справу за відсутності представника. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає позовну заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , у відповідності до яких батьками позивача та померлої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Позивач після укладення шлюбу 18.07.2003 змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується актовим записом про шлюб. У відповідності з Довідкою від 20.05.2025, виданою Житлово-будівельним кооперативом «Промбудівельник-10», [PERSON] (батько позивача) на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів від 02.06.1989 № 489 отримав трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з ордером від 06.06.1989, виданим Виконавчим комітетом київської міської ради народних депутатів, [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] (дружина) та [PERSON] (донька) надано у користування квартиру [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а/з № 4970. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 10696. У відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 07.05.2024 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 7616, [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом на спадкове майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на яку померла за життя не зареєструвала право власності. Зокрема, з інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 81083918 після померлого [PERSON] та інформаційної довідки №81083984 після померлої [PERSON] вбачається, що спадкові справи щодо майна останніх не заводились. В установлений законом строк, позивач [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лештакової І.Є. із відповідною заявою про прийняття спадщини, однак 07.11.2024 отримала відмову у видачі свідоцтва на спадкове майно у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначену квартиру. У відповідності до заяви [PERSON] , [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лештаковою І.Є. 25.05.2025, [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що з 1989 року у квартирі [ADDRESS] проживала родина у складі [PERSON] , його дружини [PERSON] , [PERSON] . При цьому, пізніше в родині з`явилась [PERSON] , котра також мешкала все життя зі своєю родиною за вищевказаною адресою. Також зазначили про те, що [PERSON] станом на день складання заяви проживає у вказаній вище квартирі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно з ч.ч. 2,4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивачка через відсутність у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, тому її права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на це майно. Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1217, 1220 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Матеріалами справи підтверджено, що позивачка, є спадкоємцем за законом другої черги після смерті її сестри [PERSON] . Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Згідно зі ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту його права є визнання за нею у судовому порядку права власності на квартиру. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав є визнання права власності. Враховуючи викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно.

Outcome: approved