Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з відповідача на її користь 102544 грн заборгованості по заробітній платі померлого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , а також стягнути судові витрати пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. На обґрунтування позову заначено, чоловік позивача [PERSON] , який помер [INFO] , за життя працював у відповідача та за час роботи він недотримував частину заробітної плати, у результаті чого виникла заборгованість у відповідача перед померлим [PERSON] по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Позивач є такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка та є спадкоємцем першої черги, а отже має всі законні права на отримання сум заробітної плати, яка була нарахована, але не виплачена її померлому чоловіку. Проте відповідач не здійснює погашення заборгованості по заробітній платі. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, задоволено клопотання позивача у зв`язку з чим витребувано у відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі перед\~померлим [INFO] [PERSON] , [INFO] ; належним чином засвідчену копію трудової книжки померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , а також витребувано у Третьої дніпровської\~державної нотаріальної\~контори належним чином засвідчену копію спадкової справи після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . 14 березня 2025 року до суду надійшов від відповідача відзив на позовну заяву, у якій представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Звертає увагу, що на протязі 2019-2023 рр. та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи. З 28.02.2022 р. і до 01.09.2022 р. підприємство знаходилось на простої. З січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Представник відповідача просить враховуючи той факт, що [PERSON] знала про наявність заборгованості з 2021 року, але до суду звернулася 13.02.2025 року, а тому строки в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн зазначає, що позивач не обґрунтовує стягнення даної суми, а також недодає до позовної заяви ніяких доказів того щодо їх сплати, адже підтвердженням факту оплати адвокатських послуг являється не договір та Акт виконаних робіт, а квитанція на оплату відповідних послуг, що підтверджує факт оплати саме заявленої у позові суми. Тому вважає дану вимогу необґрунтованою, документально нічим не підтвердженою, і як наслідок неправомірною та такою, що підлягає відхиленню. 19 березня 2025 року до суду найшла відповідь на відзив, у якій представник позивача [PERSON] зазначає, що у своєму відзиві на позовну заяву відповідач підтверджує та не оспорює той факт, що заборгованість відповідача перед позивачем по невиплаченій заробітній платі складає 102544 грн, в підтвердження чого надає довідку №36/25 від 10.03.2025. Вказує, що відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що несвоєчасні виплати заробітної плати є причиною перебування відповідача в тяжкому економічному стані, який склався внаслідок війни та розірвання контрактів з Російською Федерацією. Зазначаючи про складну фінансову ситуацію відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, а отже фактично просить суд позбавити позивача права на його заробітну плату, що фактично позбавить відповідача обов`язку її виплачувати. Звертає увагу суду, що відповідач не посилається на жодну норма чинного законодавства, яка би зазначала про звільнення від виконання зобов`язання в зв`язку з тяжким фінансовим станом відповідача, тому що таких норм не існує. Законодавством не передбачено можливість зупинення чи припинення виплати заробітної плати працівникам з будь-яких причин, в тому числі через брак коштів чи у зв`язку з воєнним станом. Як зазначено в позовній заяві, заборгованість, яка виникла ще в 2021 році, і постійні посилання відповідача на скрутне фінансове становище та кризові наслідки, не є підставою невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати заробітної плати. Відповідач не надав до суду жодного доказу та належного обґрунтування тих обставин та вимог, які виклав у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв чи клопотань не подавав. \~ \~ \~ \~Вислухавши позивача, дослідивши наявні докази, судом встановлені такі фактичні обставини. Позивач з 23 грудня 1983 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , який [INFO] помер (а.с.11,12). За життя [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с.14,15,38). Згідно довідок Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 29 листопада 2024 року, 05 грудня 2024 року та 10 березня 2025 року [PERSON] не виплачена заробітна плата у сумі 102544 грн, у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 6642 грн; за червень 2021 року 7176 грн; за листопад 2021 року 8056 грн; за грудень 2021 року 6408 грн; за січень 2023 року 2634 грн; за лютий 2023 року 3600 грн; за березень 2023 року 4137 грн; за квітень 2023 року 3603 грн; за липень 2023 року 2383 грн; за серпень 2023 року 2560 грн; за вересень 2023 року 3762 грн; за грудень 2023 року 6034 грн; за грудень 2023 року 3778 грн; за січень 2024 року 3450 грн; за лютий 2024 року 1848 грн; за лютий 2024 року 3431 грн; за березень 2024 року 8170 грн; за березень 2024 року 4503 грн; за квітень 2024 року 7626 грн; за квітень 2024 року 4717 грн; за травень 2024 року 6652 грн; за травень 2024 року 1374 грн (а.с.14,15,38). Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса зверталася лише позивач та вона є єдиною, яка прийняла спадщину після спадкодавця [PERSON] (а.с.49-92). Вирішуючи позовні вимоги суд приходить до таких висновків. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною третьою статті 12, статтею 81 ЦПК України на кожну сторону покладається обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України). Проте, існують такі спадкові права, які можуть переходити у порядку спадкування, але їхній перехід може бути обмежений на підставі прямої вказівки закону. Так, відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя (виплати нараховані, але не отримані спадкодавцем), передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. При вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини. Судом установлено, що спірний розмір заробітної плати було нараховано спадкодавцеві за життя, але не було одержано ним, а тому спірна сума нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, входить до складу спадщини. За наведених обставин, пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Щодо тверджень представника відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 та інших справах за подібних правовідносин. Застосування такого підходу судом касаційної інстанції є сталим та послідовним. Крім того, судом враховується, що позивач дізналася про розмір заборгованості із заробітної плати не раніше 29 листопада 2024 року, оскільки перша довідка відповідача про розмір заборгованості із заробітної плати перед [PERSON] датована саме 29 листопада 2024 року (а.с.14). Доказів щодо дати отримання спадкодавцем [PERSON] за життя довідки про розмір заборгованості по заробітній платі відповідачем суду не надано. Таким чином, відповідачем не доведено, що позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права більш ніж у тримісячний строк до дня звернення з позовом до суду. Отже, при зверненні до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач не пропустила строк визначений статтею 233 КЗпП. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги були задоволені, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених позивачем витрат у виді судового збору у розмірі 1211,20 грн (а.с.25). У позовній заяві позивач також просила стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію договору №Т4/35 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 04 лютого 2025 року; копію Акту виконаних та підготовлених до виконання послуг до Договору №Т4/35 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 04 лютого 2025 року, відповідно до якого вартість послуг становить 3000 грн; копію ордера та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.16-19). Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, враховуючи заперечення представника відповідача щодо відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн з огляду на таке. У пункті 2 Акту виконаних та підготовлених до виконання послуг до Договору №Т4/35 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 04 лютого 2025 року сторони погодили, що даний Акт підписаний ними підтверджує факт оплати клієнтом гонорару у розмірі 2500 грн, а тому саме вказана сума витрат на професійну правничу допомогу і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 3711,20 грн (1211,20+2500).

Outcome: approved