Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. 01.09.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що 22.04.2015 [PERSON] отримала від позивача в борг суму еквіваленту 10000 доларів США, яку зобов`язалась повернути до 01.05.2016, про що сторони склали розписку, яка знаходиться у позивача. 30.12.2018 [PERSON] повернула позивачу грошові кошти в сумі 500 доларів США в рахунок боргу, про що останній зробив запис в розписці, а сума в розмірі 9500 доларів США залишається неповернутою. Позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 261021 грн, шо є еквівалентом 9500 доларів США. 09.11.2020 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій він вказує, що станом на 09.11.2020 курс НБУ становив 28,1375 грн за 1 долар США, отже просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 267306 грн, що є еквівалентом 9500 доларів США станом на 09.11.2020 та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. 20.12.2024 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій останній просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 398327,40 грн, що є еквівалентом 9500 доларів США (за курсом НБУ станом на 20.12.2024), 3% річних у розмірі 103325 грн та сплачений судовий збір. Аргументи учасників справи. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що перебував з відповідачкою у дружніх сусідських стосунках. [PERSON] була підприємцем, мала свій бізнес, займалась продажем взуття, отже надаючи останній позику позивач вважав, що остання поверне її у строк. На момент настання часу повернення позики [PERSON] просила відстрочити його, посилаючись на важкий матеріальний стан, запевняючи, що поверне кошти у повному обсязі. На пропозицію позивача укласти нотаріальну посвідчену угоду щодо продовження строків дії договору позики відповідачка спочатку погодилась, проте, посилаючись на їх дружні стосунки, відтягувала укладення нотаріального договору, запевняючи позивача про відсутність підстав для хвилювання з цього приводу. Частину коштів [PERSON] повернула позивачеві, проте в наступному почала уникати позивача, а на тепер, наскільки відомо останньому, відповідачка виїхала за кордон. Також посилався на непослідовність відповідачки в обставинах, які вона виклала у зустрічному позові щодо підстав написання розписки та дружніх відносин із ним та його дружиною, вважав, що строк позовної давності не пропущений через введені в дію «ковідних» норм, які його продовжили. Просив позов задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що відповідачка жодних грошових коштів у позивача не брала та, відповідно, не повертала. У позивача були боргові зобов`язання перед іншими особами, тому він попросив відповідачку написати розписку, щоб показати дружині, що начебто позичив кошти [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються й тим, що номер паспорта [PERSON] у розписці умисно зазначений невірно, щоб її не можна було використати для стягнення боргу. Розписка про повернення коштів, на думку представника відповідача, повинна зберігатись у відповідачки, але її немає, оскільки самих фактів отримання і повернення коштів не відбувалось. На думку відповідачки, запис про повернення коштів зроблений позивачем лише з метою надання доказу про переривання строку позовної давності. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Рух справи. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.11.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, підготовче провадження у справі закрито ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.04.2021. На виконання Розпорядження Голови Верховного Суду від 08.03.2022 за № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», яким змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави, справа передана на розгляд Октябрському районному суду м. Полтави. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.05.2023 справу прийнято до провадження зі стадії судового розгляду. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 за № 65 відновлено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова з 23.11.2022. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.08.2023 справу передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. 17.10.2023 вказана справа надійшла до Московського районного суду м. Харкова та розподілена в провадження судді Кононенко Т.О. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.10.2023 справу прийнято та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.12.2023 постановлено перейти від розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено позовну заяву до розгляду у відкритому судовому засіданні. 23.01.2024 на підставі розпорядження керівника апарату суду про повторний автоматизований розподіл справи через відрахування зі штату судді Кононенко Т.О., здійснено повторний автоматизований розподіл і справа надійшла в провадження судді Скотаря А.Ю. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.03.2024 позовна заява задоволена у повному обсязі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова 26.11.2024 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 11.03.2024 скасовано, через внесення змін до ст. 19 ЦПК України щодо граничного розміру ціни позову, судом постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Фактичні обставини справи, установлені судом, норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні правовідносини: згідно копії розписки від 22.04.2015 (оригінал досліджено під час судового засідання), [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 10000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 01.05.2016. Розписка має допис від 30.12.2018 про отримання [PERSON] від [PERSON] в рахунок сплати боргу грошових коштів в сумі 500 доларів США (т. 1, а.с. 6). Станом на 20.12.2024 вартість 1 долару США складала 41,9292 грн (т. 2, а.с. 102). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, його умови, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). На підставі наданих доказів судом встановлено, що боргова розписка містить умови отримання позичальником у борг грошей, зобов`язання їх повернення, дату укладення договору, дату повернення коштів, отже між сторонами фактично укладений договір позики на суму 10000 доларів США, де сума зобов`язання визначена в іноземній валюті. Ураховуючи викладене суд вважає, що позивач правомірно вимагає повернення боргу за курсом НБУ станом на час подання заяви про збільшення позовних вимог до суду, тобто станом на 20.12.2024. Представником відповідачки заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Згідно з ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позов поданий до суду 01.09.2020. Строк повернення боргу за розпискою 01.05.2016, отже трирічний строк позовної давності за борговою розпискою мав би закінчитись 01.05.2019. Разом з тим, 30.12.2018 позивачем в розписці зроблено допис про повернення йому грошових коштів відповідачкою в розмірі 500 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідачка крім пояснень, що вона кошти не брала та не повертала, а допис про повернення коштів зроблений позивачем лише задля штучного переривання строку позовної давності, не надала суду жодного доказу на підтвердження цього. Під час нового розгляду справи за її участі вона мала можливість подати клопотання про проведення експертного технічного дослідження розписки, дослідження почерку, тощо, проте жодних дій на підтвердження своїх слів не вчинила, посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем доведено свої позовні вимоги, а відповідачкою не спростовано отримання грошових коштів в борг та повернення частини боргу належними доказами. Той факт, що розписка містить посилання на номер паспорту позивачки, який не відповідає дійсності, не свідчить про зворотне і, за наявності інших викладених у розписці належних та достовірних відомостей не вказує на недійсність розписки. Суд вважає, що обрана відповідачем позиція захисту направлена на уникнення цивільної відповідальності, яка викликана небажанням або неможливістю повертати досить значну суму грошей. Наявність у позивача оригіналу розписки є підтвердженням існування боргу на час розгляду справи в суді. Саме тому суд вважає, що повернення частини боргу в сумі 500 доларів США 30.12.2018 мало місце та перервало строк позовної давності, отже підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні. Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідачка не виконала умови договору, в зв`язку із чим вважає за необхідне стягнути з останньої суму боргу в сумі 398327,40, що є еквівалентом 9500 доларів США (за курсом НБУ станом на 20.12.2024). Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 ст. ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Отже, позивач обґрунтовано просить стягнути на його користь 3% річних за увесь час прострочення, тому позов в цій частині має бути задоволено, проте частково, починаючи з наступного дня, визначеного розпискою кінцевою датою повернення боргу, тобто за період з 02.05.2016 до 20.12.2024 на суму 103205,96 грн (розрахунок 3% річних здійснено за допомогою онлайн калькулятора https://calculator.in.ua/index та долучено до матеріалів справи). Розподіл судових витрат. Згідно квитанції, що знаходяться у матеріалах справи, позивачем при поданні позову до суду 01.09.2020 сплачений судовий збір у розмірі 2610,30 грн (т. 1 а.с. 1). Позовна заява подана у паперовому вигляді. Ціна позову 267306,00 грн. За подання заяви про збільшення позовних вимог від 20.12.2024 позивачем сплачено 1925,22 грн судового збору. Заява про збільшення позовних вимог подана через систему «Електронний суд». Ціна позову 501652,40 грн, тобто позовні вимоги збільшились на 234346,40 грн. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 4 вказаного Закону, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Отже, при поданні позову до суду позивач мав сплати 2673,06 грн (267306,00х1%= 2673,06). Таким чином при поданні позову до суду позивачем недоплачено 62,76 грн судового збору (2673,06-2610,30 = 62,76). При поданні заяви про збільшення позовних вимог позивач мав доплатити відповідно до ціни позову 1874,77 грн (234346,40х1%х0,8=1874,77), але сплатив 1925,22 грн, тобто переплата склала 50,45 грн (1925,22-1874,77=50,45 грн). Таким чином, позивачем недоплачено 12,31 грн судового збору. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позовна заява задоволена на 99,98%, отже суд стягує з відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 4534,61 грн та з позивача на користь держави недоплачену суму судового збору в розмірі 12,31 грн.

Outcome: partial