Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 25 червня 2023 року, просила встановити факт її спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] з 01 квітня 1997 року по грудень 2019 року включно, встановити, що майно, набуте під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 квітня 2024 року по 01 грудня 2019 року, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] : квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , визнати право власності [PERSON] на 1/2 частку вказаних об`єктів нерухомості. В обґрунтування позову зазначено, що сторони, починаючи з квітня 1997 року, перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, планували спільне майбутнє і тому спільно придбали квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , право власності на які було оформлено на відповідача. Наприкінці грудня 2019 року стосунки сторін розірвано, відповідач перешкоджає позивачеві у користуванні майном, яке вона вважає об`єктами спільної сумісної власності і просить такими їх визнати у судовому порядку та поділити. За пропозицією відповідача з березня 1997 року сторони почали проживати разом як одна сім`я в орендованій квартирі. На той час відповідач [PERSON] не мав ні власного житла, ні громадянства України, ні хорошої роботи. Він запропонував позивачеві створити сім`ю і народити спільних дітей, з чим вона погодилася за умови, що зусилля та кошти для придбання власного житла для проживання та народження дітей будуть об`єднані. Обоє працювали і заробляли кошти, позивачеві допомагали її батьки і двокімнатну квартиру з відповідачем було придбано фактично за гроші її батьків. За спільні кошти був зроблений ремонт, куплені меблі. У відремонтовану квартиру [ADDRESS] , вони вселилися у листопаді 1998 року, оскільки позивач була вагітною і [INFO] народилася донька [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] . Разом з сторонами також проживали діти позивачки від попереднього шлюбу: [PERSON] і [PERSON] . У двокімнатній квартирі було тісно і тому у 1999 році [PERSON] позичила у батьків 50 000, 00 доларів на придбання значно більшої квартири. Ремонт квартири [ADDRESS] , загальною площею 228,4 кв м, також було зроблено за спільні кошти. Домовленостями з будівельниками, ремонт і облаштуванням квартири займалася виключно позивач. Після переїзду у квартиру [ADDRESS] , до них приїхали жити діти від попереднього шлюбу відповідача [PERSON] . Таким чином, у сім`ї вже виховувалися шестеро дітей і весь домашній побут ліг на плечі позивачки. З кінця 2005 року сім`я проживала в Україні та Болгарії. Відповідачу, з його слів, не вдалося владнати проблеми з роботою, і він категорично заборонив їм приїжджати у Київ. [PERSON] і [PERSON] відвіз до матері позивача, для проживання у її квартирі по [ADDRESS] , а своїх дітей [PERSON] та [PERSON] - до своєї матері, яка проживала у їхній квартирі по [ADDRESS] , де його батьки за спільним рішенням сторін проживали після переїзду до квартири [ADDRESS] . Позивач з доньками [PERSON] і [PERSON] залишалися у Болгарії. У грудні 2019 року, перед [PERSON] , позивач з доньками приїхали до квартири [ADDRESS] , де планували святкувати Новий Рік всією сім`єю і де залишалися їхні особисті речі. Проте відповідач вже не впустив їх у квартиру. Відповідач [PERSON] не визнав позов, заперечував проти його задоволення, у відзиві представник відповідача вказала, що факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року - після набрання чинності відповідної норми Сімейного кодексу України, оскільки КпШС не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факт проживання як чоловіка та жінки протягом понад 20 років, перебування у шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, сімейного бюджету, наявність взаємних прав та обов`язків. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просив суд визнати недійсним з моменту укладення договору дарування 1/2 (однієї другої) частки квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , посвідченого 07 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 1225, визнати недійсним з моменту укладення договору дарування 1/2 (однієї другої) частки квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , посвідченого 07 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 1226, витребувати вказані частки об`єктів нерухомого майна у [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову вказано, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року скасовано заочне рішення суду від 23 листопада 2021 року, постановленого у справі № 757/20878/21-ц, на підставі котрого право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] і на 1/2 частки квартири [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Однак до скасування заочного рішення суду від 23 листопада 2021 року, а саме 07 жовтня 2022 року [PERSON] передала у дар [PERSON] вказані частки об`єктів нерухомого майна. Отже квартири вибули з власності [PERSON] поза його волею, з огляду на що договори дарування підлягають визнанню недійсними, а подаровані частки мають бути витребувані у [PERSON] . ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 листопада 2021 року заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва позов [PERSON] задоволено частково: встановлено факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу сторін з квітня 1997 року по грудень 2019 року включно, встановлено що майно, набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя сторін, а саме: квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 2142028180000); квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер у реєстровій книзі Бюро технічної інвентаризації № д156-99 за реєстровим № 41551 від 20 січня 2005 року); визнано за [PERSON] право власності на майно: 1/2 частку квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 2142028180000); 1/2 частку квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер у реєстровій книзі Бюро технічної інвентаризації № д156-99 за реєстровим № 41551 від 20 січня 2005 року). Також відмовлено у задоволенні позову у частині вимог щодо об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Вирішено питання розподілу судових витрат /т. І а. с. 109-117/. 01 червня 2023 року ухвалою суду, поновивши строк на подання заяви про перегляд, скасовано заочне рішення суду від 23 листопада 2021 року і призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні /т. ІІ а. с. 22-23/. 14 червня 2023 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала відзив на позов [PERSON] /т. ІІ а. с. 48-52/. Крім цього, суд у судовому засіданні прийняв відмову представника позивача [PERSON] - [PERSON] від поданих 16 червня 2023 року уточненої позовної заяви та клопотання про зупинення провадження у справі /т. ІІ а. с. 53-105, 106-109/. 20 червня 2023 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву про забезпечення позову також шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування поданої заяви вказала, що під час розгляду справи, набувши право власності, [PERSON] 07 жовтня 2022 року подарувала отримані частки квартир своїй доньці - [PERSON] , якій нині, як і [PERSON] належить 1/2 частка кожної з квартир, що є предметом спору у цій справі. Тому, з метою недопущення повторного відчуження спірного майна, що може бути наслідком затягування розгляду справи, доцільно вжити заходи забезпечення позову /т. ІІ а. с. 112-113/. 29 червня 2023 року ухвалою суду задоволено заяви сторін про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що є предметом спору (квартира [ADDRESS] й квартира [ADDRESS] ) /т. ІІ а. с. 157-160/. Також 29 червня 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування інформації в Управління Пенсійного фонду України, Державної міграційної служби України та Державної податкової служби України /т. ІІ а. с. 161-163/. Окрім цього, ухвалою, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, суд визнав явку відповідача [PERSON] у судове засідання обов`язковою для надання особистих пояснень, згідно з ст. 198, пунктом 5 частини другої статті 223 ЦПК України /т. ІІ а. с. 150/. 29 червня 2023 року ухвалою, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, суд прийняв до розгляду заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про зменшення позовних вимог та зміну предмету позову /т. ІІ а. с. 121-137, 150/. 29 червня 2023 року ухвалою, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, суд прийняв до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] з вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними правочинів - договору дарування 1/2 частки квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , посвідченого 07 жовтня 2022 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1225; договору дарування 1/2 частки квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , посвідченого 07 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. та зареєстрованим реєстрі за № 1226, витребування майна (1/2 часток кожної з вказаних об`єктів нерухомості) з чужого незаконного володіння - [PERSON] /т. ІІ а. с. 38-42, 149/. Також ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника [PERSON] про долучення до матеріалів справи письмових доказів, клопотання про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /т. ІІ а. с. 144-154, 151/. Також 29 червня 2023 року ухвалою суду задоволено заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомості, які є предметом спору у справі, та ухвалою суду витребувано письмові докази у Пенсійному фонді України, Державної податкової служби України, Державної міграційної служби /т. ІІ а. с. 112-113, 157-160, 161-163/. Ухвалою суду від 29 червня 2023 року задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів - копій нотаріальних справ, що зберігаються у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. /т. ІІ а. с. 164-165/. 08 серпня 2023 року до суду засобами поштового зв`язку надійшли витребувані у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 29 червня 2023 року матеріали нотаріальних справ щодо посвідчення правочинів у копіях /т. ІІ а. с. 177-232/. Також 08 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь Державної міграційної служби України на ухвалу суду від 29 червня 2023 року /т. ІІІ а. с. 76, 77/. 16 серпня 2023 року позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] подала клопотання про долучення до матеріалів справи доказів /т. ІІ а. с. 233-249, т. ІІІ а. с. 1-12/. 23 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь з ГУ ПФУ у м. Києві на ухвалу суду від 29 червня 2023 року /т. ІІІ а. с. 13, 14/. 01 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь Державної податкової служби України на ухвалу суду від 29 червня 2023 року /т. ІІІ а. с. 78, 79/. 08 вересня 2023 року представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] подала клопотання про передачу справи за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва /т. ІІІ а. с. 15-54/. 11 вересня 2023 року позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] подала клопотання про долучення до матеріалів справи доказів /т. ІІІ а. с. 55-77/. 14 вересня 2023 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, після заслуховування думки присутніх представників сторін, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] про допит свідків /т. ІІІ а. с. 80-81, 82/. 30 жовтня 2023 року представник позивач за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] подала письмові заперечення на клопотання про передачу справи іншому суду /т. ІІІ а. с. 109-239/. 05 лютого 2024 року позивач подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів /т. IV а. с. 1-40/. 06 лютого 2024 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, після заслуховування думки присутніх представників сторін, задоволено клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи /т. IV а. с. 41-49/. 06 лютого 2024 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, після заслуховування думки присутніх представників сторін, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] про повторне витребування доказів, задоволено клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, задоволено клопотання про виклик свідків у частині (Голови ОСББ «Арован» [PERSON] , працівники: [PERSON] , [PERSON] , /т. ІІІ а. с. 86-87, 88-99, 100-102, 105-107, т. IV а. с. 52-53/. Також у судовому засіданні 06 лютого 2024 року представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] просила не розглядати подане нею раніше клопотання про передачу справи за підсудністю /т. ІІІ а. с. 15-54, т. IV а. с. 53/. Ухвалою суду від 06 лютого 2024 року задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» /т. IV а. с. 50-51, 53/. Допитаний як свідок (відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним) [PERSON] надав суду покази, що перебував у шлюбі, мав двох дітей. Для бізнесу формально розлучився з дружиною. 13 січня 1998 року він познайомився з [PERSON] . Поселив [PERSON] у квартирі на [ADDRESS] , яку знімав. Вона попросила дозволити їй проживати у цій квартирі два місяця. Коли [PERSON] попросив її виїхати, вона відповіла, що їй немає куди йти. [PERSON] їздив з нею у Францію на лікування у квітні 1998 року. Потім [PERSON] народила дитину у 1999 році. Можливо від нього. У 2000 році народилася друга дитина. Ірена «викручувала» гроші, 500 000 євро було у банку Болгарії для аліментів. 30 червня 2001 року [PERSON] відвіз [PERSON] з дітьми у Болгарію, купив там квартиру, залишив гроші для аліментів, давав гроші для утримання дітей. У [INFO] помер юрист, котрий знав про їхню ситуацію, про те, що їй не можна до [PERSON] наближатися. З 1997 року по 2003 рік [PERSON] вважав своєю сім`єю [PERSON] , яка проживала у москві, з дітьми [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] наголошував, що не мав сімейних або дружніх стосунків з [PERSON] , не було бюджету, разом не проживали, він не планував з нею створювати сім`ю. Займався дітьми до трирічного віку, створював їм комфортні умови. З дітьми давно не спілкувався, бачив востаннє в 2015-2016 році. [PERSON] не давала грошей на придбання квартири на Оболоні. [PERSON] 400 тисяч перерахував [PERSON] за розробки з енергетики, вони були задекларовані і сплачені податки. Брати Ткачі, які отримали 5-6 квартир, попросили у [PERSON] 500 тисяч. Вони познайомили [PERSON] із забудовником і він придбав квартиру на Оболоні. На [PERSON] квартиру купила його мати, яка померла у 2019 році, але спадщину [PERSON] не оформлював. Свідок [PERSON] надала суду покази, що позивач [PERSON] є її матір`ю, вона проживала з відповідачем з 1997 року. У 1999 і 2000 роках народилися спільні діти, яких [PERSON] хотів. З 1999 року вони почали робити ремонт у квартирі по [ADDRESS] , будинок тільки був зданий. [PERSON] була вагітна, разом їздили туди, стежили за виконанням будівельних робіт. Мати працювала організатором концертів. У [PERSON] і [PERSON] був спільний бюджет, кошти витрачали разом. До 2019 року вони були близькі, оскільки мати часто робила аборти. До 2005 року всі проживали разом. Потім у [PERSON] почалися проблеми і вони вимушені були переїхати у Болгарію. У 2000 році до них приїхали двоє дітей [PERSON] від першого шлюбу, які стали проживати з ними як одна велика родина. У 2005 році вони переїхали у Болгарію, у 2007 році повернулися в Україну. У Болгарії [PERSON] відкрив фірму. У 2019 році [PERSON] приїхала на Новий рік на Оболонь, але [PERSON] не впустив її у квартиру. [PERSON] говорив, що він відмовляється від дітей, не хоче їх бачити. Після рішення суду [PERSON] хотів продати квартиру на Оболоні. Свідок сказала, що мала намір купити частину цієї квартири і приїхала її оглянути: вона була у жахливому стані - сліди залиття, відсутня побутова техніка, розбита ванна і раковина, відклеєні шпалери. Необхідно робити ремонт, але [PERSON] відмовився її продати і вирішив судитися. Бабуся і дідусь свідка [PERSON] були викладачами і гарно заробляли. Вони допомогли купити квартиру на [PERSON] . Свідок [PERSON] надала суду покази, що у 2000 році познайомилася з [PERSON] , яка замовляла домашній текстиль для квартири на Оболоні. З 2000 року по 2005 року свідок приходила у квартиру як домашній дизайнер і вони здружилися. З [PERSON] свідок підтримувала відносини. Свідок вказала, що жили добре, у хорошій атмосфері, було багато дітей, з них двоє - маленьких. Свідок [PERSON] вказала, що вона - племінниця [PERSON] . Починаючи з 1997 року вона працювала у [PERSON] секретарем. Квартиру на Оболоні вигідно купив у забудовника, бо комусь надав послугу. У [PERSON] було 4 фірми, було багато грошей. [PERSON] була малозабезпеченою, вона продавала банани. Квартиру на Панаса Мирного [PERSON] придбав для матері. Свідок [PERSON] надала покази, що з 2000 року працювала у студії [PERSON] і у 2001 році познайомилася з [PERSON] , яка танцювала в ансамблі Вірського, а після пологів почала проводити заняття аеробікою. До 2006 року свідок кілька разів була у [PERSON] на Оболоні, на Героїв Сталінграду: велика квартира, великий зал з комином і кухня. Там було багато дітей і її мама. У 2004 році свідок познайомилася з [PERSON] . З [PERSON] не знайома. Представник [PERSON] (позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним) - [PERSON] первісний позов підтримала і просила задовольнити з підстав, наведених у заявах по суті, та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник [PERSON] (відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним) - [PERSON] підтримала зустрічний позов і просила його задовольнити, відмовивши у задоволенні первісного позову [PERSON] . Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не з`явилася у судове засідання, повідомлялася про час, дату і місце слухання справи за останньою відомою адресою місця проживання. Суд, заслухавши обґрунтування сторони позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони познайомилися навесні 1997 року і за місяць після знайомства почали проживати разом, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 17 вересня 1997 року № 695, виданої житлово-експлуатаційною конторою № 302 Державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району, у приватизованій квартирі [ADDRESS] постійно, з 1997 року, проживають власник [PERSON] ([INFO]) і її син [PERSON] ([INFO]) /т. IV а. с. 121/. [PERSON] з 11 вересня 1997 року значилася, а [PERSON] з 16 вересня 1997 року - зареєстрованими за вказаною адресою, у передбаченому законом порядку, як за адресою місця проживання /т. І а. с. 34/. [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] , про що видано 23 квітня 1999 року свідоцтво [NUMBER] про встановлення батьківства Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 23 /т. І а. с. 11/. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 08 листопада 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 671 /т. І а. с. 10/. 18 січня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 24 грудня 2004 року № 2440-С/КІ, видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] , і складається з 4-х кімнат, жилою площею 121, 60 кв, загальною площею 228, 40 кв м, на ім`я [PERSON] /т. І а. с. 13, т. IV а. с. 81-82/. 20 січня 2005 року квартира [ADDRESS] , зареєстрована у Бюро технічної інвентаризації за № 41551 /т. І а. с. 60, т. IV а. с. 57/. 08 серпня 2020 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на квартиру [ADDRESS] , згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 08 серпня 2020 року і зареєстрованим № 9-282 /т. І а. с. 75/. На підставі заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року, що набрало законної сили 24 грудня 2021 року, [PERSON] зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29 січня 2022 року за собою право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] (номер запису про право власності 46511855, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2142028180000) та 05 серпня 2022 року - на 1/2 частки квартири [ADDRESS] (номер запису про право власності: 47573354, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2621440980000) /т. І а. с. 191, 200/. 07 жовтня 2022 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку квартири [ADDRESS] , про що укладено договір дарування 1/2 (однієї другої) частки квартири, посвідченого і зареєстрованого за № 1226 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. /т. ІІ а. с. 205/. Також 07 жовтня 2022 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку квартири [ADDRESS] , про що укладено договір дарування 1/2 (однієї другої) частки квартири, посвідченого і зареєстрованого за № 1226 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. /т. ІІ а. с. 178/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У відповідності до частини першої статті 215 Цивільного України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що задекларовано частиною першою статті 203 ЦК України. Як передбачено частиною другою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до норми статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Встановлено, що на підставі заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року, що набрало законної сили 24 грудня 2021 року, [PERSON] зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29 січня 2022 року за собою право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] (номер запису про право власності 46511855, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2142028180000) та 05 серпня 2022 року - на 1/2 частки квартири [ADDRESS] (номер запису про право власності: 47573354, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2621440980000). Також встановлено, що 07 жовтня 2022 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла в дар від неї право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2142028180000) і право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2621440980000), про що укладено договори дарування 1/2 (однієї другої) частки квартири, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. і зареєстровано за №№ 1225, 1226. За приписами частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положення статті 388 ЦК України застосовуються як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12, від якого Верховний Суд не відступав). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Вказаний висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Скасування рішення суду про відчуження нерухомості має наслідком повернення майна до попереднього власника або, якщо відчуження було здійснено з порушенням, визнання недійсним правочину та відновлення попереднього стану. Оскільки 01 червня 2023 року ухвалою суду у справі № 757/20878/21-ц скасовано заочне рішення суду від 23 листопада 2021 року, на підставі котрого [PERSON] зареєструвала право власності на частки об`єктів нерухомого майна, які пізніше відчужила [PERSON] , набуті частки права власності на майно мають бути повернені до попереднього власника - [PERSON] , а правочини дарування визнаються недійсними з витребуванням майна з володіння [PERSON] . Таким чином зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд встановив, що у вересні 1997 року, часовий проміжок, на який посилається і позивач за первісним позовом [PERSON] , власницею квартири [ADDRESS] , стала [PERSON] - матір відповідача [PERSON] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 17 вересня 1997 року № 695, виданою житлово-експлуатаційною конторою № 302 Державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району. У вказаній квартирі [ADDRESS] тільки [PERSON] і [PERSON] значилися зареєстрованими, у передбаченому законом порядку. Після смерті своєї матері [PERSON] , [PERSON] успадкував вказану квартиру та зареєстрував право власності, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 08 серпня 2020 року і зареєстрованим № 9-282. Таким чином, встановлено, що квартира [ADDRESS] належала саме матері [PERSON] - [PERSON] з вересня 1997 року по день її смерті, і була успадкована сином за законом. Отже спірний об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] , не є спільною сумісною власністю, набутою під час фактичних шлюбних відносин, [PERSON] та [PERSON] , і не є об`єктом поділу у цій справі. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. У відповідності до вищевказаних вимог, позивачем на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі відповідачем надано низку доказів, які у повному обсязі підтверджують зазначені обставини. Факт спільного проживання однією сім`єю, як подружжя без реєстрації шлюбу, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Крім зазначеного, позивачем надані в якості доказів фотографії, якими зафіксовані спільні подорожі та відпочинок. Також позивачем підтверджено поясненнями свідків обставини про наявність спільного бюджету та спільне ведення господарства. В якості доказів надано до матеріалів справи копії договору № 72 про пайову участь у будівництві жилого будинку за адресою: [ADDRESS] від 14 червня 1999 року, свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , від 04 жовтня 1999 року серії КВ № 34050, свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 18 січня 2005 року серії [NUMBER] , про продаж нерухомості у м. Софія, власником у яких зазначений відповідач, нотаріально посвідчена довіреність від 05 листопада 2013 року, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником /т. І а. с. 12, 13, 13 «а», 14, т. ІV а. с. 73-74/. Вказані докази підтверджують спільну участь, тривалу та повну довіру між позивачем та відповідачем у формуванні та використанні сімейного бюджету. Крім зазначених документів, вказані обставини підтверджені поясненнями свідків, які за клопотанням сторони позивача були допитані у судовому засіданні. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що позивач [PERSON] та [PERSON] проживали з квітня 1997 року по грудень 2019 року включно однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року, сформований у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), суд обмежується наведенням у мотивувальній частині рішення фактичних обставин, встановлених судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, відмовляючи у задоволенні вимоги про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. З огляду на встановлений факт суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності майно, яке було придбано під час спільного проживання без реєстрації шлюбу: квартира [ADDRESS] . Також судом встановлено, що позивач має тривалий зв`язок із спірною квартирою [ADDRESS] , як із своїм житлом незалежно від правового режиму, що є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так сторони разом із дітьми проживали з 1997 року по 2000 рік за адресою: [ADDRESS] , а після закінчення ремонту з 2000 року - за адресою: [ADDRESS] , де і мали постійне місце проживання в Україні. Проте після розриву стосунків, з грудня 2019 року позивач та доньки не можуть потрапити до свого житла. З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду у частині права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial