Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] , [INFO] , уродженку с.Заріччя, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, відносно трьох неповнолітніх дітей: - сина [PERSON] , [INFO] , - сина [PERSON] , [INFO] , - доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що 16.07.2010 року між ним, [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 01.04.2024 року. За час сумісного проживання у них народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , Позивач стверджує, що він мешкає з дітьми в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності особисто йому на підставі договору купівлі-продажу від 9 грудня 2022 року. З листопада 2023 року він, позивач з відповідачем не проживають разом, остання виїхала з с.Городнє за межі України, постійно проживає за кордоном, і навіть не спілкується з дітьми, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, матеріально не допомагає утримувати дітей, взагалі не піклується про їх стан і виховання. Отже, на даний час він, позивач з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовну та мобілізацію»: «Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані - жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє І більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання)». Але, працівники ТЦК, які неодноразово затримували позивача, роз`яснюють і стверджують, що тільки у тому разі, якщо судом буде встановлено, що діти проживають з ним відповідачем на та перебувають на його вихованні і утриманні, він позивач не підлягатиме призову на військову службу. Так, яку йому позивачу немає з ким залишити своїх трьох неповнолітніх дітей, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом Ухвалою від 17.01.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 04.03.2025 року о 09:00 годині (а.с.30), про що були повідомлені сторони по справі (а.с.31-33). В зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, справа була знята з розгляду (а.с.33, 34). Після виходу судді з лікарняного справу призначено до підготовчого розгляду в друге на 13:00 годину 27.03.2025 року (а.с.42) та повідомлено сторін по справі (а.с.43-46). В підготовчому засідання 27.03.2025 року: - позивач підтримав вимоги, наполягав на їх задоволенні. Надав додатково суду документи на підтвердження його місця роботи за кордоном (без перекладу на українську мову) (а.с.53-99) та пояснив, що ним усі інші докази суду надано, та можливо закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду; - відповідач до суду не прибула. Поштові листи надіслані відповідачу на адресу постійного місця реєстрації, повернулися до суду без вручення з відміткою листоноші, що «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.35-37, 48-50). Окрім цього, суд повідомляв відповідача шляхом розміщення оголошення на WEB-сторінці суду (а.с.46); - представник відповідача Городненської сільської ради Болградського району Одеської області в особі органу опіки та піклування в підготовче засідання не з`явився, сповіщений належним чином (а.с.44), однак до суду надійшла заява за підписом голови Городненської сільської ради Болградського району Одеської області про розгляд справи у відсутність представника (а.с.47). Ухвалою суду від 27.03.2025 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 09:00 годину 05.05.2025 року (а.с.103), про що повідомлено сторін по справі (а.с.104-105, 107-108). В судовому засіданні 05.05.2025 року: -позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що в листопада 2023 року він приїхав з Естонії, де зазвичай працював з 2019 року, та ліг відпочивати, а в ранці дружини не було вже дома. Зателефонувавши дружині, вона йому повідомила, що «для нього вона померла», що до дому не повернеться, і щоб він з нею розлучався. Згодом він дізнався про наявні борги за комунальні послуги, борги в крамниці, де дружина купувала товар без грошей, а борг записували у список. За час його роботи в Естонії, кошти він переказував дружині на карту «ПриватБанк», на що кошти дружина витрачала, йому не відомо, лише те, що лікувала собі зуби, а доньці ні. Також дружина не сплатила залишок коштів 400 доларів США за придбаний ним будинок. Згодом він з дружиною розлучився. За весь цей час, з листопада 2023 року відповідач не цікавиться долею дітей, не телефонує їм, не підтримує їх, не забезпечує матеріально, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Коли донька хворіла, саме він як батько займався її здоров`ям, лікував, перебував з нею в Ізмаїльській лікарні коли оперували, тоді як відповідач навіть не знає про ці обставини. Наразі він позбавлений можливості виїхати за кордон до Естонії на заробітки, хоча має там гарну роботу, забезпечений житлом. Окрім цього, рішення йому необхідне, щоб надати до [INFO] з метою підтвердження, що він самостійно виховує і утримує своїх трьох дітей; - представник позивача надала пояснення з підстав зазначених в позові, стверджуючи про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, яка втратила зв`язок з дітьми, не цікавиться їх життям, не займається їх вихованням та не забезпечує матеріально. Вихованням та утриманням дітей займається лише батько, представники органу опіки та піклування обстежували умови проживання дітей, які ж належними, та постановили цілком закономірний висновок. Крім цього, ТЦК погрожують мобілізувати позивача не зважаючи на наявність у нього трьох дітей; - відповідач до суду не прибула, хоча сповіщалася судом відповідно до вимог чинного законодавства за адресою свого постійного місця реєстрації: [ADDRESS] (а.с.104). Поштовий лист повернувся до суду без вручення з відміткою листоноші «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.112-114). Суд повідомляв відповідача шляхом розміщення оголошення на WEB-сторінці суду (а.с.107-108); - представник відповідача Городненської сільської ради Болградського району Одеської області в особі органу опіки та піклування в судове засідання прибула, втім не надала документі на підтвердження повноважень (а.с.116). В судовому засіданні протокольною ухвалою проголошено перерву до 13:00 години 27.05.2025 року. Зобов`язано представника Городненської сільської ради Болградського району Одеської області в особі Органу опіки та піклування Константинову І.І. прибути в наступне судове засідання з документами, які підтверджують її повноваження. Зобов`язано позивача [PERSON] забезпечити участь усіх трьох дітей в наступне судове засідання для заслуховування їх думки (а.с.121). Вкотре суд вживав заходи для повідомлення відповідача (а.с.122-124). В судовому засіданні 27.05.2025 року: -позивач наполягав на своїх вимогах, стверджуючи, що для позбавлення відповідача батьківських прав є всі підстави передбачені СК України; -представник позивача підтримала доводи свого довірителя та наполягала на задоволенні вимог позивача; -відповідач до суду не прибула, повідомлялася судом відповідно до вимог чинного законодавства за адресою свого постійного місця реєстрації: [ADDRESS] (а.с.104). Поштовий рекомендований лист повернувся до суду без вручення з відміткою листоноші «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.125-126). Суд повідомляв відповідача шляхом розміщення оголошення на WEB-сторінці суду (а.с.124); - представник відповідача Городненської сільської ради Болградського району Одеської області в особі органу опіки та піклування Константинова І.І. (а.с.133) підтримала висновок органу опіки та піклування, вважала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей. Пояснила, що позивач звернувся з заявою до Органу опіки та піклування з питанням про позбавлення колишньої дружини батьківських праві відносно їх трьох неповнолітніх дітей. Комісією було проведено обстеження умов проживання сім`ї, та встановлено, що діти проживають в гарних побутових умовах, мають все необхідне, забезпечені на належному рівні, батько займається вихованням та утриманням дітей. З матір`ю намагалися зв`язатися через сторінку у фейсбуці, але було марно. Представник пояснила, що не змогли з`ясувати і встановити причину через яку відповідач покинула сім`ю та виїхала за межі України. До листопада 2023 року, до поки чоловік, тобто позивач працював за кордоном, вихованням дітей займалася відповідач. Скарг на відповідача [PERSON] не надходило, ні в чому протиправному та не законному її не помічали, до буть-якого виду відповідальності не притягувалася. Втім, наразі мати не цікавиться долею дітей, не телефонує дітям, не приймає ніякої участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей. Вважала за доцільне позбавити матір батьківських прав. Стверджувала, що закон не забороняє у подальшому матері відновити свої батьківські права. Судом було заслухано думку дітей, які підтвердили, що до листопада 2023 року вони проживали з матір`ю, батько постійно перебував на роботі за кордоном, до дому приїжджав на 1-2 місяці на рік. В листопада 2023 року приїхав батько з Естонії, а мати покинула їх і виїхала до Польщі. [PERSON] , [INFO] , пояснив, що майже все його дитинство батько працював за кордоном, дома був рідно. Мати його не любила, це відображалось на її відношенні до нього, її ставлення було поганим: заставлала робити роботу по господарству, по дому, приглядати за молодшими братом і сестрою, кричала і зривалася на ньому. Інколи випивала та приходила до дому пізно. Після того, як мати поїхала за кордон, протягом чотирьох місяців вона телефонувала, вони з батьком багато часу розмовляли по телефону, щось з`ясовували, а потім мати перестала телефонувати і їм, дітям і батьку. Навіть бабусі (своїй матері), яка проживає в Івано-Франківській області, вона не телефонує. Висказав думку, що матір слід позбавити батьківських прав, так як вона їх покинула. [PERSON] , [INFO] , пояснив суду, що з мамою було складно, вона інколи пила, курила, коли він не слухав її - била, що змусило його одного разу втекти до бабусі, де він провів один тиждень. Батько постійно працював в Естонії, приїжджав рідко, а вони були завжди з мамою. В листопаді 2023 року після приїзду батька, мати сказала, що поїде в м. Болград, але поїхала і більше не повернулася. Телефонувала йому один раз на день народження. Тепер вони проживають з батьком, він працює в селі, робить ремонти людям, здійснює зварювальні роботи, арки тощо. Тато зараз також хоче поїхати працювати в Естонію, однак його не випускають. Коли батько поїде працювати за кордон, вони залишаться з дідусем і бабусею, а може поїдуть з батьком на декілька місяців. Щодо питання позбавлення матері батьківських прав висказав думку 50 на 50, тобто і хоче і ні. [PERSON] , [INFO] , пояснила, що мати до неї ставилася добре, ходила на роботу де затримувалась допізна. Вона дуже любить маму, якої їй не вистачає, і з радістю її зустріла б, бажає щоб мама повернулася. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволення позовних вимог за наступних підстав. В силу п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини.. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2010 року, який згодом рішенням Болградського районного суду Одеської області від 01.04.2024 року (справа №497/110/24) - розірвано (а.с.814-15). В період шлюбу у сторін: - [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.8), виданим на підставі актового запису № 35 від 10.09.2010 року, складеним Городненською сільською радою Болградського району Одеської області; - [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.9), виданим на підставі актового запису № 03 від 24.01.2012 року, складений виконкомом Городненською сільською радою Болградського району Одеської області; [INFO] народилась [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.10), виданим на підставі актового запису № 129 від 31.03.2015 року, складений виконкомом Городненською сільською радою Болградського району Одеської області. Діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-13). Позивач за місцем проживання характеризується виключно позитивно, діти зареєстровані та проживають спільно з батьком з моменту народження та перебувають на його вихованні та повному матеріальному утриманні (а.с.28). Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності позивачу [PERSON] на підставі права власності належить житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] (а.с.19), придбаний останнім на підставі договору купівлі продажу від 09.12.2022 року, зареєстрований в реєстрі за № 4934 (а.с.17-18). Дане майно є спільним сумісним майном подружжя. 05 грудня 2024 року Орган опіки та піклування Городненської сільської ради Болградського району Одеської області постановив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] (а.с16). Перед цим 30.08.2024 року Орган опіки та піклування Городненська сільської ради Болградського району Одеської області постановив висновок, яким визначив місце проживання дітей сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] (а.с20-21). Жодних інших доказів суду не надано: щодо характеристики на дітей за місцем проживання і навчання, щодо місця роботи та доходів позивача, щодо розшуку відповідача, встановлення місця її перебування тощо. Правове обґрунтування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як на підставу задоволення вимог, позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від належного виконання батьківських обов`язків. Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 у справі N 459/3411/18 (провадження N 61-10531св21), зазначено, що: «Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі N 686/16892/20, від 07.12.2022 у справі N 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі N 306/7/20, від 11.01.2023 у справі N 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2020 у справі N 753/9433/17 (провадження N 61-3462св20), зазначено, що: «позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків». Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України», заява N 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі N 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі N 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі N 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі N 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі N 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі N 213/2822/21. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Суд приймає до уваги, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбу з 16.07.2000 року по 01.04.2024 року, в шлюбі мають трьох неповнолітніх дітей. Відповідач поїхала з дому 22 листопада 2023 року, що пояснили чоловік і діти, та підтверджено даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.110), після того як позивач повернувся до дому з Естонії. Позивач, діти, і представник Органу опіки та піклування підтвердили, що до листопада 2023 року позивач працював за межами України в Естонії, був дома рідно, з дітьми весь цей час перебувала відповідач. При цьому суду не надано жодних доказів, що протягом тривалого часу, включно до листопада 2023 року відповідач не виконувала батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей, що була притягнута до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, до будь-якої іншої відповідальності, що була замічені в інших не достойних діях, що на неї були скарги від жителів села, чи від вчителів школи. Представник органу опіки та піклування підтвердила дані обставини, як і те, що саме відповідач здійснювала догляд за дітьми, виховувала їх, постійно була з дітьми, готувала їх до дорослого життя, вела домашнє господарство та здійснювала всю роботу по дому. Лише відповідачу відомо скільки безсонних ночей було проведено з дітьми коли вони хворіли, на скільки важко їй було справлятися одній з трьома дітьми з різницею у віці два-три роки. Суду не надано доказів, яку заробітну плату отримував при цьому позивач, чи переказував він кошти дружині на утримання дітей, чи достатнє було матеріальне забезпечення дітей. Що трапилося між чоловіком (позивачем) та жінкою (відповідачем), та що саме змусило останню так несподівано покинути сім`ю, дітей - суду не повідомлено, та не встановлено такої обставини і під час судового розгляду. Під час розгляду справи судом не встановлено місце перебування відповідача, з останньою відсутній будь-який зв`язок, не відомо де і в якому вона становищі, оскільки ні з ким з родичів, близьких, друзів, навіть з дітьми на зв`язок не виходить, що є досить сумнівним для жінки, у якої троє малолітніх дітей, для яких вона була гарною матір`ю (протилежне не доведено відповідними доказами) з якими вона була на протязі 13 років. Відповідач відсутня лише протягом півтора року, що спонукало позивача звернутися до суду з цією заявою, в зв`язку з необхідністю вирішення питання відстрочки від мобілізації та вільним виїздом за межі України, а не задля найкращих інтересів дітей. Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав то суд виходить з наступного. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, відповідно до висновку Органу опіки та піклування Городненської сільської ради Болградського району Одеської області від 05 грудня 2024 року є доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] (а.с.47-16). В основу висновку покладено той факт, що мати дітей не проживає в с. Городнє, місце її перебування не відоме. За період проживання з дітьми характеризується позитивно, порушень громадського порядку не допускала, самоусунулась від виховання дітей не підтримує зв`язку із сім`єю, не піклується про стан їх утримання та виховання. Діти перебувають на утримані батька. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі N 932/2483/21 (провадження N 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі N 401/1944/22 (провадження N 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі N 759/3554/20 (провадження N 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі N 638/15336/18 (провадження N 61-13690св20) Наявний у справі висновок органу опіки та піклування Болградської міської ради, є недостатньо обґрунтованим, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Аналізуючи наявні доводи органу опіки та піклування суд зауважує, що такі не містять в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку матері на краще та наявності в її діях вини, позивач також не надав, що є його процесуальним обов`язком. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки матері, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач була попереджена органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей. При цьому звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, що розрив батьками (ініціатором є батько) сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Навпаки, у висновку значиться, що мати дітей [PERSON] за період проживання в селі характеризується з позитивної сторони, порушень громадського порядку не допускала. Одночасно зазначено, що на даний час (мабуть на дату складання висновку 05.12.2024 року) [PERSON] в селі Городнє не проживає, місце її перебування не відомо. У висновку наявне посилання на обстеження умов проживання дітей, які є позитивними та щодо характеристика батька. Разом з цим, таких обставин не достатньо для прийняття рішення щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, що свідчить про відсутність належного, необхідного і достатнього обґрунтування висновку органу опіки та піклування. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено. Таким чином, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дітей, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд вважає, що наразі відсутні правові підстави для позбавлення її батьківських прав. Крім того, враховуючи встановленні обставини в судовому засіданні, а саме доводи позивача, що дане рішення йому необхідне для отримання відстрочки від мобілізації, суд припускає, що справжньою метою подання позову [PERSON] є намагання ним створити передумови для отримання права на звільнення від військової служби. Верховним Судом у Листі від 25.06.2024 року N 1478/0/208-24 зауважено Головам апеляційних та місцевих судів на дотримання процесуального порядку розгляду справ, чіткого визначення предмета спору та характеру правовідносин, обставин справи, які підлягають встановленню саме щодо справ, категорія яких стосується захисту сімейних справ та інтересів дитини, наслідком чого є звільнення з військової служби, а також уникнення від призову на військову службу під час мобілізації, вказуючи на створення штучних правовідносин з метою звільнення з військової служби, що є неприпустимим. Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами винної поведінки відповідача, як матері, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками та умисного ухилення від їх виконання. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Щодо судових витрат: Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed