Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить зобов`язати відповідача [PERSON] укласти з позивачем договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD FOCUS», номер шассі (кузова, рами) [NUMBER] , 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Посилається на те, що позивач та відповідач [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , усно домовилися укласти договір купівлі-продажу автомобіля «FORD FOCUS», належного [PERSON] та в подальшому оформити право власності за позивачем. Для можливості фактичного корипстування транспортним засобом позивачеві були передані автомобіль, ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Позивач сплатив частинами грошові кошти за автомобіль в розмірі 9000 доларів США на банківський рахунок дружини [PERSON] та доньки [PERSON] . [PERSON] , про що відповідачем [PERSON] написана розписка. Однак відповідачі відмовилися переоформити право власності на автомобіль на позивача, транспортний засіб забрали, уникають спілкування. Такі обставини змусили звернутися позивача до суду з даним позовом. Ухвалою від 12 грудня 2024 року було відкрите провадження у справі, ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с.94). 06 січня 2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов (а.с.104, 105), в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що позов є необгрунтованим, надуманим, безпідставним та таким, що не грунтується на вимогах цивільного законодавства. Належний їй автомобіль марки «FORD FOCUS», д.н.з. [NUMBER] , вона дала в користування доньці та зятю. При цьому, ніколи не уповноважувала їх продати автомобіль, ніяких довіреностей на аткі дії не надавала, наміру продавати не мала. Від доньки знала, що автомобіль в тимчасове кристування за плату вони віддали якомусь чоловіку. У квітні 2024 року донька повідомила їй, що випадково на декількох сайтах побачила оголошення про продаж належного їй автомобіля. Відповідач, бажаючи повернути своє майно. Попросила зятя забрати автомобіль, що він й зробив. Однак, позивач не бажав віддавати автомобіль, погрожував зятю та змусив написати розписку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що позивач спочатку був введений відповідачем [PERSON] в оману, оскільки вважав його власником автомобіля. Тому й отримав розписку саме від нього. В розписці мова ні про яку оренду не йде. Однак власник автомобіля [PERSON] була обізнана про надходження коштів на рахунок своєї доньки. Суми коштів, які перераховувалися за автомобіль, аж ніяк не свідчать про плату за оренду, є неспівмірними з цим. Зважаючи на результати звіту про вартість транспортного засобу, відповідача отримали повністю кошти за автомобіль. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просила відмовити в задоволення позову. Зазначила, що ніколи не бачила позивача [PERSON] , не спілкувалася з ним. Належний їй автомобіль «FORD FOCUS», д.н.з. [NUMBER] , продавати не планувала та нікого не уповноважувала це робити. Автомобіль передала в користування доньці. Знала, що після початку війни донька із зятем дали в оренду автомобіль якомусь чоловіку та отримували за це кошти, скільки, не знає. Особисто вона ніяких коштів не отримувала Представник відповідача адвокат Чирка П.Г. вважає, що позов не підлягає до задоволення. Власник автомобіля ( [PERSON] ) ніколи не бачила і не чула позивача, ніколи не домовлялася з ним (чи з будь-яким іншим) про продав автомобіля. Віддала автомобіль в користування доньці і та, на власний розсуд, віддала його в оренду. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження існування між сторонами домовленості про купівлю-продаж автомобіля. На зараз відповідачами подано заяву про вчинення злочину, досудове розслідування триває. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що автомобіль «FORD FOCUS», д.н.з. [NUMBER] , належить матері його дружини та було надано нею їм в користування. На початку війни їхній знайомий [PERSON] звернувся із усним прохання надати автомобіль в користування (оренду). Вони з дружиною погодилися, кошти за оренду переказувалися на картку дружини. Ні про який продаж автомобіля мова не йшла. У квітні 2024 року дружина випадково побачила, що автомобіль, які вони надали в оренду, виставлений на продаж. Щоб автомобіль не встигли продати, він відразу поїхав до [PERSON] , щоб забрати його. [PERSON] не хотів віддавати, погрожував. І щоб мати змогу забрати автомобіль, знаючи кримінальне минуле [PERSON] , й написав розписку. Автомобіль після написання розписки віддали, він мав технічні несправності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позов не підлягає до задоволення. Будь-яких домовленостей щодо продажу автомобіля «FORD FOCUS», д.н.з. [NUMBER] , який належить її матері, не було. За усною домовленістю на початку війни автомобіль надано в оренду [PERSON] , кошти за це надходили на її картку. Ціна за оренду автомобіля була середньою, зважаючи на марку автомобіля, рік випуску тощо. \~ \~ \~ \~Судом встановлено наступне. На підтвердження позовних вимог представником позивача подано до суду копії наступних документів: Інформації про окремі операції по картці [PERSON] в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», зокрема про перекази на карту ПриватБанку одержувачу [PERSON] (а.с. 8-12); Інформації про перекази в системі КБ/ІБ АТ «БАНК ВОСТОК» (а.с. 13-21); Звіту про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу, аналогічного автомобілю марки «FORD FOCUS», номер шассі (кузова, рами) [NUMBER] , 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 22-60); розписки від 02 квітня 2024 року про отримання [PERSON] від позивача 9000 доларів США за автомобіль Форд Фокус (а.с. 67); свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, з якого вбачається, що власником автомобіля марки «FORD FOCUS», номер шассі (кузова, рами) [NUMBER] , 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 68-69). Будь-яких інших документів суду не надано, ніяких клопотань з цього приводу заявлено не було. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В силу ч. 1 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 1 ч. 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тлумачення п. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, в тому числі й свободу укладання договору. Іншими словами, це прояв права вільного волевиявлення, в даному випадку, власника щодо реалізації свого права на розпорядження своїм майном, яке гарантується законом. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В силу ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу транспортного засобу згідно із вимогами п. ч. 1 ст. 208 ЦК України, а також відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, який визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що у нього з відповідачем [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах власника транспортного засобу [PERSON] , була домовленість на укладення договору купівлі-продажу автомобіля за 9000 доларів США. Таким чином, сторона позивача повинна довести, що між позивачем та відповідачами виникли договірні зобов`язання купівлі-продажу автомобіля. Разом з тим, будь-якого попереднього договору про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу автомобіля, укладеного між позивачем та власником транспортного засобу чи особою, уповноваженою останньою на таке, суду не надано. Власник транспортного засобу [PERSON] ніколи не спілкувалася із позивачем (стороною позивача дана обставина не заперечувалася), будь-яких довіреностей, якими вона уповноважувала б будь-кого, в тому числі й відповідача [PERSON] , здійснювати дії по відчуженню транспортного засобу, не надавала (стороною позивача дана обставина не заперечувалася та доказів зворотного не надано). Перерахування позивачем коштів через АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок відповідача [PERSON] , зважаючи на їх періодичність (орієнтовно раз у неділю у дві неділі) та розмір (рівні суми по 3000 гривень) може, не виключно, свідчити й про сплату орендних платежів. Доказів того, що надані позивачем дані про операції переказів в системі КБ/ІБ ПАТ «Банк «ВОСТОК» мають відношення до предмету позову, суду не надано: виписка не ідентифікована (не зазначено, з належного кому рахунку вона зроблена), номери рахунків чи карток, відображених у ній, також не містять інформації про належність. Звіт про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу, аналогічного автомобілю марки «FORD FOCUS», датований 05 листопадом 2024 року, на думку суду не може свідчити про підтвердження узгодження сторонами істотної умови договору купівлі-продажу транспортного засобу (його вартості) станом на весну 2022 року чи навіть на квітень 2024 року. Передача позивачеві транспортного засобу, ключів та свідоцтва про його реєстрацію не може беззаперечно свідчити саме про купівлю-продаж (а не оренду, користування тощо) такого транспортного засобу. Розписка відповідача [PERSON] про отримання від позивача коштів за транспортний засіб, який йому не належить, без доказів існування того, що він був уповноважений власником продати автомобіль, не може свідчити про існування договірних відносин купівлі-продажу автомобіля між позивачем та власником автомобіля. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б в своїй сукупності беззаперечно свідчили про існування між ним та відповідачем - власником транспортного засобу [PERSON] договірних відносин щодо купівлі-продажу автомобіля, в задоволенні позову слід відмовити. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.202, 203, 205, 207, 626-628, 635, 655, 656 ЦК України,

Outcome: dismissed