Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

20 січня 2025 року позивач [PERSON] звернулась до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом до відповідача, в якому просить про надання дозволу на реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини без письмової згоди батька. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у свідоцтві про народження їх спільної з відповідачем дитини батьком вказаний [PERSON] . Наразі, відповідач зі своєю неповнолітньою\~ донькою не підтримує спілкування. Останній раз позивач бачила його у 2009 році, їй невідомо про його місце знаходження. На зв`язок відповідач із позивачкоюем та дитиною не виходив, життям дитини не цікавився ніколи, а невизначеність реєстрації місця проживання неповнолітньої [PERSON] суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, виходячи з пріоритету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення, а тому вважає, що позовні вимоги про зняття з реєстрації та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька є обґрунтованими. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.02.2025 року передано цивільну справу за позовом [PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ), третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65022, м. Одеса, вул. Косовська, буд. 2-Д) про надання дозволу на реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини без письмової згоди батька, на розгляд Приморському районному суду міста Одеси. 18 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали справи № 523/974/25. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси\~від 19.03.2025 року відкрито провадження у цивільній справі.\~Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання, о 12 годині 45 хвилин 29 квітня 2025 року. 10 квітня 2025 року представником позивачки було надіслано заяву про уточнення анкетних даних відповідача. 11 квітня 2025 року до суду представником Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради подано пояснення третьої особи, в яких викладено, що реєстрація проживання повинна здійснюватися за згодою батьків. 15 квітня 2025 року представником Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради подано заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту надання адміністративних послуг. Представником позивача було подано заяву про розгляд справи без участі позивача на підставі наявних документів та доказів у матеріалах справи. Відповідач в судові засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, проте судова повістка повернулася до суду у зв`язку із відсутністю за вказаною адресою. Заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Відзив до суду не подав. Крім того, судом було здійснено оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме до суду, однак відповідач у судове засідання не з`явився. Згідно до п.п. 6, 7 ч.2\~ст.43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Водночас, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1\~ст.44 ЦПК України\~учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною\~Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відповідно до ч.ч. 7,8\~ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст.\~223, ст.\~280 ЦПК України\~за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі N 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Частина перша статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно зі статтями\~12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Так, судом було встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю неповнолітньої\~ доньки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції.\~ У свідоцтві про народження дитини [PERSON] батьком вказаний відповідач по справі [PERSON] , громадянин\~ Ліванської Республіки. При цьому, сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.\~ Водночас, неповнолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказує, що відповідач не має жодних контактів з дитиною, не цікавиться її життям, не піклується та не допомагає в утриманні дитини, останній раз контактував у 2009 році, його місце знаходження наразі невідомо. З наявної копії нотаріально завіреного перекладу паспорта відповідача, слідує, що [PERSON] є громадянином Ліванської Республіки, народився [INFO] , інших відомостей про відповідача матеріали справи не містять.\~ Крім того, 14.01.2025 року від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надійшла відповідь № 48ел/01-09 на адвокатський запит до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із проханням надати інформацію щодо того чи буде здійснено реєстрацію місця проживання дитини за відсутності згоди батька, у якій вказується, що надати відповідь не вбачається можливим, так, неповнолітньою [PERSON] ,\~ було надіслано до Департаменту надання адміністративних послуг заяву про її реєстрацію місця проживання. Відповідь на дану заяву буде надано суду після її отримання.\~Департаментом надання адміністративних послуг до письмових пояснень було надано копію відповіді на звернення\~ [PERSON] , вих. № М-19/01-34, в якій вказано перелік документів необхідних для реєстрації місця проживання дитини. Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна 1/2 квартири під [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на житло від 14.10.2008 р. № [NUMBER] та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21525008, які наявні у матеріалах справи. Судом враховується, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Таким чином, судом встановлено, що відсутність відповідача унеможливлює проведення реєстрації місця проживання дитини, а тому можливо стверджувати, що між сторонами не досягнуто домовленості\~щодо реєстрації місця проживання дитини. Згідно з ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 161 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батька. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч. 3 ст. 160 СКУ). Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. У відповідності до п. 14 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 року № 265 (надалі Порядок № 265) дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж задеклароване/зареєстроване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них. При цьому, згідно до п. 32 Порядку № 265 у разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Згода не надається у разі коли особа є здобувачем освіти та здійснює реєстрацію свого місця проживання (перебування) в гуртожитку, що належить до сфери управління закладу освіти. Вимогами статей 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, а також частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року по справі №711/1435/19 зроблено висновок про те, що у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що рішення суду про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька є самостійною підставою для реєстрації дитини. Разом з тим, на переконання суду, надання позивачу права на реєстрацію місця проживання неповнолітньої доньки, без згоди батька, жодним чином не позбавляє чи обмежує останнього права брати участь у вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків, і де саме, проживає дитина. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6\~ст.\~81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.\~263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, з огляду на зазначене, оскільки невизначеність реєстрації місця проживання неповнолітньої [PERSON] суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, виходячи з пріоритету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення, суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved