Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.02.2025 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , про припинення\~стягнення аліментів,\~звільнення від\~сплати заборгованості\~та стягнення\~аліментів з\~матерів якій просить суд: - припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/266374/21, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом; - звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] на неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , яка виникла з 16.05.2024 року по день звернення до суду з даною позовною заявою; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше на 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивач що він та відповідачка з 16.05.2009 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по цивільній справі №947/26637/21. За час перебування у шлюбі в сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду цивільної справи №947/26637/21 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року затверджено мирову угоду, укладену 18.11.2021 року між [PERSON] до [PERSON] , за умовами якої сторони дійшли згоди щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі еквіваленту суми у національній валюті України - гривні 500,00 (п`ятсот) доларів США, згідно офіційного курсу Національного Банку України, станом на день здійснення платежу, в місяць, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Однак, як зазначає позивач, з 16 травня 2024 року неповнолітній [PERSON] проживає разом з ним поза межами території України, а саме в Республіці Болгарія та усі витрати, що пов`язані з утриманням дитини, включаючи забезпечення житлом, харчуванням, освітою та медичним обслуговуванням здійснюються за рахунок батька [PERSON] . Оскільки неповнолітній [PERSON] проживає на території Республіки Болгарія разом з батьком - [PERSON] , має зареєстроване місце проживання на території Республіки Болгарія, а також був зарахований до Варненської морської школи «Святителя Миколая Чудотворця» учнем за спеціальністю: Експлуатація портів і морського флоту у 8 клас, денної форми навчання з терміном закінчення навчання у 2030 році, позивач вважає, що існують підстави для припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі еквівалентному сумі у національній валюті України - гривні 500,00 (п`ятсот) доларів США, згідно офіційного курсу Національного Банку України, станом на день здійснення платежу, в місяць, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , які стягуються на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року, починаючи з дня звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою. Крім того, позивач зазначає, що оскільки, починаючи з 16 травня 2024 року неповнолітній [PERSON] знаходиться на самостійному утриманні батька [PERSON] , у зв`язку з чим змінились обставини що впливають на стягнення з останнього аліментів на користь відповідачки на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року, за наслідком чого позивач вважає, що подальше стягнення заборгованості по аліментах, яка могла утворитись після з 16 травня 2024 року є необґрунтованою. У зв`язку з тим, що неповнолітній [PERSON] , починаючи з 16 травня 2024 року постійно проживає разом з батьком у Республіці Болгарія, мати не проживає разом з ними та не бере участі в утриманні дитини, усі витрати, пов`язані із забезпечення житлом, харчуванням, освітою та медичним обслуговуванням несе батько [PERSON] . З огляду на це, позивач вважає за доцільне стягувати з [PERSON] на його користь аліменти на неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше на 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.02.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. 10.03.2025 року до суду від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідачка заперечує щодо задоволення позову щодо припинення стягнення аліментів, вважає її необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про припинення стягнення аліментів, відповідачка зазначає доводи позивача безпідставними, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що відповідач не використовує кошти (аліменти) на утримання дитини, а також не надано доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] постійно проживає з позивачем та доказів щодо постійного утримання батьком дитини. У відзиві відповідачка зазначає, що з 21 серпня 2024 року по 25 серпня 2024 року вона разом з сином проживала у Туреччині та з 13 листопада 2024 року по 16 листопада 2024 року проживала з останнім у місті Варна. Усі витрати, які були пов`язані з бронюванням готелів, придбанням авіаквитків, проживанням були понесені нею. Крім того, у лютому 2024 року, відповідачка у АТ КБ «ПриватБанк» оформила на сина картку [PERSON] , на яку останньою перераховувались грошові кошти. Також 11.11.2024 року відповідачка придбала неповнолітньому сину комп`ютерну гарнітуру на суму 3948,99 грн. та передавала посилки з речами та солодощами. Відповідачка у відзиві вказує, що договір оренди нерухомого майна не підтверджує постійне проживання дитини з батьком, оскільки позивач є моряком закордонного плавання та відсутній по декілька місяців за місцем проживання. Щодо вимоги позивача про звільнення від сплати аліментів, відповідачка також вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано до суду доказів, на підтвердження того, що ухвала Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року перебуває на примусовому виконанні, а також не надано доказів щодо наявності заборгованості по сплаті аліментів, починаючи з 16 травня 2024 року. Щодо стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , відповідачка у відзиві вказує, що дана вимога є похідною вимогою та її вирішення залежить від вирішення основної позовної вимоги щодо припинення стягнення аліментів. Оскільки позивачем не доведено, що відповідачка використовує кошти (аліменти) на утримання дитини, а також не доведено що неповнолітній син проживає разом з батьком та перебуває на повному його утриманні, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідачка аліментів на користь позивача. 25.03.2025 року представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що з викладеними у відзиві доводами не погоджується та вважає їх недоведеними. На заперечення відповідачки щодо припинення стягнення аліментів, представник позивача у відповіді на відзив зазначає, що на підтвердження проживання неповнолітнього [PERSON] , починаючи з 16 травня 2024 року разом з батьком в Республіці Болгарія було надано реєстраційну картку іноземця сина та батька, а також договір оренди нерухомого майна від 28.05.2024 року, в якій проживає батько та син. Також позивач зазначає, що проживаючи разом з батьком у Республіці Болгарія, неповнолітній був зарахований учнем до школи. Щодо перебування відповідачки разом з сином на відпочинку у Туреччині та проживання у міста Варна, під час яких остання самостійно покривала усі витрати, а також придбання комп`ютерної гарнітури та надсилання посилок, позивач у відповіді на відзив зазначає, що вказані обставини не змінюють основного факту, що починаючи з 16 травня 2024 року, син постійно проживає з батьком, який несе всі витрати на його утримання, забезпечуючи його життєві потреби, навчання, медичний догляд та повсякденні витрати. Періодичні зустрічі чи разові покупки не можуть бути підставою для продовження стягнення аліментів на користь матері, оскільки фактичне місце проживання дитини визначає той із батьків, хто здійснює її основне утримання. Крім основних потреб дитини, батько також несе додаткові витрати, спрямовані на його розвиток, комфорт та дозвілля. Щодо оформлення на ім`я сина картки Юніора у АТ КБ «Приват Банк» позивач зазначає, що основні надходження на цю картку здійснювалися не відповідачкою, а бабусею дитини - [PERSON] . Факт наявності картки [PERSON] не є підтвердженням фінансового утримання дитини з боку відповідачки. Натомість фінансову підтримку надавали інші особи, що свідчить про відсутність реальних витрат матері на утримання сина після його переїзду до Республіки Болгарії. Стосовно доводів відповідачки про те, що позивач є моряком та часто відсутній за своїм місцем проживання по декілька місяців, що, на її думку, свідчить про те, що він не проживає постійно із сином, позивач вважає необґрунтованими, оскільки останньою не надано доказів на підтвердження перебування позивача у тривалих рейсах. Щодо заперечень відповідачки щодо звільнення від сплати заборгованості, позивач у відповіді на відзив зазначає, що оскільки з 16 травня 2024 року батько дитини, [PERSON] , фактично виконує свій обов`язок щодо утримання дитини самостійно та в повному обсязі, що слугує підставою для зміни обставини, які впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Щодо стягнення аліментів з матері у відповіді на відзив позивач зазначає, що оскільки неповнолітній [PERSON] з 16 травня 2024 року постійно проживає разом з батьком у Республіці Болгарія, усі витрати, пов`язані із забезпеченням житлом, харчуванням, освітою та медичним обслуговуванням, несе батько, а мати не бере участі в його утриманні, позивач вважає, що виникають усі правові підстави для стягнення аліментів з матері на користь батька. У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 10 квітня 2025 року судом ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справи та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 26 травня 2025 року з`явились: - представник позивача [PERSON] адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна, яка позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити в повному обсязі; - відповідачка [PERSON] та її представник - [PERSON] , які заперечували проти позовних вимог та просили суд відмовити у задоволенні позову. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 29.05.2025 року о 09 год. 50 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що сторони починаючи з 16.05.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по цивільній справі №947/26637/21. За час перебування у шлюбі в сторін по справі народилась спільна дитина син [PERSON] , [INFO] . В провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №947/26637/21 за позовною заявою [PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, за наслідком розгляду якої, судом 03.12.2021 року постановлено ухвалу, якою затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якої у тому числі: Сторони дійшли згоди про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання спільної неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; Стягувати щомісячно з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі еквіваленту суми у національній валюті України - гривні 500,00 (п`ятсот) доларів США, згідно офіційного курсу Національного Банку України, станом на день здійснення платежу, в місяць, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Дана ухвала суду набрала законної сили 03.12.2021 року. Приймаючи викладене, в межах заявлених вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України врегульовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Стаття 179 СК України, передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Верховний Суд у постанові\~від 04 вересня 2019 року у справі №711/8561/16-ц (провадження №61-21318св18) зазначив, що аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 223 ЦПК України 2004 року. Отже, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним». Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України,\~якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом \~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Приймаючи викладене, надаючи оцінку наданим до суду доказам, суд зазначає, що як вже встановлено, на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/26637/21, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються щомісячно аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі еквівалентному сумі у національній валюті України - гривні 500,00 (п`ятсот) доларів США, згідно офіційного курсу Національного Банку України, станом на день здійснення платежу, в місяць, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивачем не доведено перебування вищевказаного судового рішення в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , на примусовому виконанні, факт не пред`явлення якого до примусового виконання в свою чергу визнавався відповідачкою, за наслідком чого приймаючи положення ч.1 ст. 82 ЦПК України суд вважає встановленим, що аліменти на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/266374/21, в примусовому порядку з позивача у даній справі не стягувались. За наслідком вказаних обставин, вбачається, що станом на час постановлення вказаної ухвали суду, малолітній [PERSON] , [INFO] , мешкав разом з матір`ю. Доказів на підтвердження визначення між сторонами місця проживання [PERSON] , [INFO] , на підставі відповідного договору, судового рішення чи Органу опіки та піклування, між сторонами по справі, як батьками дитини, до суду не надано. З поданих до суду доказів судом встановлено, що у відповідності до витягу з реєстру територіальної громади від 25.02.2025 року за №2025/002683643, [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01.12.2010 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , що є зареєстрованим місцем проживання матері дитини [PERSON] . 29 травня 2023 року [PERSON] складено заяву, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., зареєстровану в реєстрі за №932,за якою [PERSON] надала свою згоду на тимчасовий виїзд у період з 29.05.2023 року по 29.05.2024 року за кордон України до Республіки Болгарія, малолітньому [PERSON] , [INFO] , у супроводі батька дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно з наданою до суду довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07.02.2025 року за №19/11105-25 вбачається, що останнім перетином державного кордону з боку неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , значиться перетин в напрямки виїзду з України, що мав місце 16.05.2024 року. Інформації про повернення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , до території України, до суду сторонами, у тому числі відповідачем, не надано, як і не спростовувався відповідний факт. Також судом встановлено, що у Республіці Болгарія 29.05.2024 на ім`я громадянина України [PERSON] , [INFO] , батька дитини, видано реєстраційну картку іноземця за особистим номером № [NUMBER] , про перебування на території Болгарії, з метою тимчасового захисту, за визначеною адресою проживання: [ADDRESS] . Судом встановлено, що у вказаному місці проживання [PERSON] у Республіці Болгарії в місті Варна перебуває у користуванні останнього, що підтверджується наданим дол. Суду договором оренди нерухомого майна укладеним 28.05.2024 року у місті Варна між громадянами: [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого орендодавець зобов`язується надати орендарю у тимчасове та оплатне користування нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] , строком на 12 місяців, з переліком осіб, як користувачів цього майна, на яких погоджується орендодавець: [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до довідки Варненської морської школи «Святителя Миколая Чудотворця» від 10.02.2025 року за вих. №802 засвідчено, що [PERSON] , [INFO] , зарахований учнем за спеціальністю: «Експлуатація портів і морського флоту, 8-Г клас, денної форми навчання на 2024/2025 академічний рік з терміном закінчення навчання у 2029/2030 році. 04.03.2025 року Державним агентством у справах біженців при Раді міністрів Республіки Болгарія видані реєстраційні картки іноземця, якому надано тимчасовий захист № [NUMBER] та №825268051 на ім`я: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відповідно, зі строком дії по 04.03.2026 року, з засвідченням їх місця проживання: [ADDRESS] . Суд зазначає, що вказані докази не спростовувались відповідачем по справі, є належними, достатніми, достовірними та допустимими, а відтак приймаються судом. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що відповідачка, як матір неповнолітнього, спільно проживає разом з [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , починаючи з 16.05.2024 року, до суду не надано. Одночасно судом враховується, що відповідачка особисто у відзиві на позовну заяву визнає факт того, що 16.05.2024 року передала дитину - [PERSON] , [INFO] , до батька, однак останній не повернувся. Судом враховується, що у відповідності до положень статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. \~ \~ \~ \~ Отже, починаючи з 14.11.2024 року, [PERSON] , [INFO] , набув 14 річного віку, а відтак має особисто визначати власне місце проживання з кожним з батьків. Будь-яких доказів на підтвердження зміни місця проживання особисто [PERSON] , [INFO] , починаючи з 16.05.2024 року, яким підтверджується спільне проживання з батьком у Республіці Болгарія, до суду не надано. За наслідком вищевикладеного в цілому, суд вважає встановленим, що починаючи з 16.05.2024 року неповнолітній спільний син сторін по справі [PERSON] , [INFO] , перетнувши державний кордон України зі згоди матері, в напрямку виїзду, проживає на території Республіки Болгарії, разом з батьком [PERSON] , спільно за адресою: [ADDRESS] , а відтак перебуває на його утриманні. Також дитина разом з батьком отримала тимчасовий захист та [PERSON] розпочав навчання за місцем проживання у Республіці Болгарія, що підтверджує офіційне перебування і проживання у вказаній країні, поза межами державного кордону України. Щодо заперечень відповідачки, суд вважає необґрунтованими, оскільки тимчасові зустрічі з дитиною, короткострокові подорожі і відкриття рахунку на ім`я сина, не є достатніми доказами, що спростовують вище встановлений факт проживання [PERSON] , починаючи з 16.05.2024 року на території Республіки Болгарія. За наслідком чого, оскільки наразі неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком позивачем по справі, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що відповідачка [PERSON] втрачає право на отримання відповідних аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/26637/21, а відтак позовні вимоги позивача в частині припинення стягнення аміантів на підставі вказаного судового рішення є обґрунтованими та підлягають задоволенню, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом 17.02.2025 року, в межах заявлених позивачем вимог. Щодо вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, які стягуються на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/26637/21, починаючи з 16.05.2024 року по 17.02.2025 року, суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до\~статті 197 СК України,\~з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. Отже, правовий механізм звільнення від сплати заборгованості по аліментам, визначений\~статтею 197 СК України, може застосовуватись виключно у випадках зміни фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Такого змісту висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 381/1553/19-ц. Розглядаючи позовну вимогу позивача в даній частині вимог, судом враховується, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено жодним належним доказом наявності у нього заборгованості по аліментам, які він зобов`язаний сплачувати на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/26637/21, починаючи з 16.05.2024 року, одночасно враховуючи встановлений факт, що дана ухвала суду в частині стягнення з [PERSON] аліментів на примусовому виконанню не перебувала. У зв`язку з чим, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог позивача в цій частині. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідачів на неповнолітнього ситна, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.\~180, ч. 2 ст.\~181 Сімейного кодексу України,\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. \~За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до\~ст.\~182\~Сімейного кодексу\~України,\~при\~визначенні розміру\~аліментів суд\~враховує:\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; наявність\~на праві\~власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~183\~Сімейного кодексу\~України,\~частка\~заробітку (доходу)\~матері,\~батька,\~яка буде\~стягуватися як\~аліменти на\~дитину,\~визначається судом. Частиною 2\~статті 182\~СК України\~встановлено,\~що \~розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 183\~СК України\~передбачено,\~що частка\~заробітку (доходу)\~матері,\~батька,\~яка буде\~стягуватися як\~аліменти на\~дитину,\~визначається судом.\~ Якщо\~стягуються аліменти\~на двох\~і більше\~дітей,\~суд визначає\~єдину частку\~від заробітку\~(доходу)\~матері,\~батька на\~їх утримання,\~яка буде\~стягуватися до\~досягнення найстаршою\~дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з ч. 1\~ст. 192 Сімейного кодексу України,\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.ч.\~1-4\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи викладене, враховуючи, що суд дійшов до висновку, що на даний час неповнолітня дитина сторін по справі [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] , окремо від матері [PERSON] , що слугує підставою для припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки, суд вважає наявним у позивача право зі стягнення з відповідачки аліментів на неповнолітнього сина. Відповідачкою під час розгляду справи не надано жодних доказів, у тому числі на підтвердження: її стану здоров`я та матеріального становища; наявності у неї інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення її від обов`язку по сплаті аліментів. При вищевикладених обставинах, приймаючи, що відповідачка є особою працездатного віку, дієздатна, законодавчо на останню, як того з батьків яка проживає окремо від дитини, покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення позивача до суду з цим позовом 17.02.2025 року до досягнення дитиною повноліття [INFO] . Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у\~відповідності до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд задовольняє позов виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача. Рішення зі спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року "Про судове рішення". Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості та стягнення аліментів з матері, підлягає частковому задоволенню у вищевикладений спосіб. Згідно з\~ч.1,\~2,\~6\~ст.\~141\~ЦПК України,\~\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у\~разі відмови\~в позові\~-\~на позивача; у\~разі часткового\~задоволення позову\~-\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача в частині вимог про припинення стягнення аліментів за якою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. та про стягнення аліментів , за якою позивач був звільнений від сплати судового збору, суд у відповідності до положень статті 141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог, доходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. та стягнення на користь держави судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial