Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Шайхаєвої О.М. звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та просила суд визнати спільним сумісним зобов`язанням борг в розмірі 12000 доларів США (438823,20 грн.), який [PERSON] отримала за борговою розпискою на придбання з [PERSON] (колишній чоловіком) спільного майна та стягнути з [PERSON] частину боргового зобов`язання у розмірі 6000 доларів США (219411,60 грн.). В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що кошти в розмірі 12000 доларів США були надані позивачу бувшою свекрухою [PERSON] та на дані кошти була придбана квартира, яка рішенням Полтавського районного суду Полтавської області по справі №545/883/23 від 28.07.2023 року в порядку поділу майна подружжя була розділена навпіл. Також рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 19.08.2024 року у справі №545/4347/23 задоволено позовні вимоги позивача [PERSON] та стягнуто з [PERSON] (відповідача) борг за договором позики в розмірі 438 823. 20 грн. та 10 000 грн. витрат на правову допомогу, всього - 448 823,20 грн. Вважає неправомірним покладення на [PERSON] обов`язку виплати боргового зобов`язання в розмірі 12000 доларів США, так як [PERSON] , який являється її колишнім чоловіком встановлено право власності на 1/2 частину квартири, на придбання якої було витрачено грошові кошти надані кредитором [PERSON] . Представник позивача\~адвокат Шайхаєва\~О.М.\~позовні вимоги\~підтримала та\~наполягала на\~їх задоволенні,\~а також\~надала до\~суду \~постанову про\~закриття виконавчого\~провадження в\~зв`язку зі\~сплатою боргу\~в сумі\~448823,20 грн. по рішенню Полтавського районного суду Полтавської області від 22.08.2024 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнав в повному обсязі за їх безпідставністю та необґрунтованістю та просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. Представник позивача надала відповідь на відзив де наполягала на заявлених позовних вимогах та прохала їх задовольнити, в задоволенні вимоги щодо заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу просила відмовити. Представник позивача та відповідача надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області по справі №545/883/23 від 28.07.2023 року, яке набрало законної сили 28.08.2023 року визначено право власності за [PERSON] (колишній чоловік) на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69 м.кв., житловою площею 32,3 м.кв. в порядку поділу майна подружжя спільно придбаного в шлюбі. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 19.08.2024 року у справі №545/4347/23 задоволено позовні вимоги позивача [PERSON] та стягнуто з [PERSON] (відповідача) борг за договором позики в розмірі 438 823. 20 грн. та 10 000 грн. витрат на правову допомогу, всього - 448 823,20 грн. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Як зазначено в позовній заяві позивач вважає неправомірним покладення на [PERSON] обов`язку виплати боргового зобов`язання в розмірі 12000 доларів США, так як [PERSON] , який являється її колишнім чоловіком встановлено право власності на 1/2 частину квартири, на придбання якої було витрачено грошові кошти надані кредитором [PERSON] . Проте, всупереч зазначеному, вище зазначені рішення суду до апеляційної інстанції [PERSON] оскаржені не були, отже остання з ними погодилася та фактично визнала, про що також свідчить і надана представником позивача постанова про закінчення виконавчого провадження №77649378 від 21.05.2025 року, яке було відкрито на підставі виконавчого документа виданого на виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19.08.2024 року. З даної постанови вбачається, що [PERSON] на виконання рішення суду від 19.08.2024 року про стягнення боргу за договором позики в розмірі 438\~823,20 грн. та 10 000 грн. витрат на правову допомогу - сплатила борг в розмірі 448823,20 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Спосіб захисту - це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивач обрала невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки враховуючи той факт, що [PERSON] виконано рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22.08.2024 року шляхом сплати суми боргу, що свідчить про фактичне його визнання, як одноособового боргового зобов`язання та припинення боргових зобов`язань на день постановлення даного рішення суду та відсутність підстав для звернення до суду з позовними вимогами про визнання спільним сумісним зобов`язанням борг в розмірі 12000 доларів США (438823,20 грн.), який [PERSON] отримала за борговою розпискою на придбання з [PERSON] (колишній чоловіком) спільного майна та стягнення з [PERSON] частину боргового зобов`язання у розмірі 6000 доларів США (219411,60 грн.). Отже, спосіб захисту, який не суперечить закону і є таким, що спричинить потрібні результати, наслідки, тобто матиме ефект по забезпеченню прав позивача є звернення до суду з позовом про стягнення коштів в порядку регресу. Враховуючи встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наведених вище підстав. Згідно ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Щодо стягнення витрат з позивача на користь відповідача на правову допомогу суд виходить з наступного. Представником відповідача при наданні відзиву було заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. Представник позивача заперечила заявлену суму та просила відмовити в її стягненні. Відповідно до\~ч.\~8\~ст.\~141\~ЦПК України\~розмір судових\~витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з вимогами ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у\~справах № 923/560/17,\~№ 329/766/18,\~№ 178/1522/18. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду ,\~викладених у\~додатковій постанові\~від 7\~липня 2021\~року у\~справі №\~910/12876/19,\~ провадження № 12-94гс20 . За частиною першою\~статті 74 ГПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Частина четверта\~статті 126 ГПК України\~передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За частиною п`ятою\~статті 129 ГПК України\~під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Згідно з правових висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладених у додатковій ухвалі від 21 липня 2020 року справа № 915/1654/19, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята\~статті 126 ГПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі N 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі N 910/906/18. При цьому Касаційний господарський суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у\~справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що\~при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у\~справі № 905/1795/18\~та у\~справі № 922/2685/19, де визначено, що\~суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved