Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Давидівської сільської ради Львівської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом, в якому позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1, 2241 ( кадастровий номер 4623683100:16:000:0197) та земельну ділянку площею 0,3829 (кадастровий номер 4623683100:20:000:0419) розташовані на території Звенигородської сільської ради, які згідно з Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серія IV-ЛВ № 084776 від 29 березня 2002 року, виданого на підставі розпорядження голови Пустомитівської райдержадміністрації від 27 березня 2002 року № 116 належали [PERSON] . В обґрунтування позову, покликається на те, що [PERSON] належали дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,6070 га, розташовані на території Звенигородської сільської ради. Право власності на ці ділянки підтверджується державним актом від 29.03.2002 року, виданим на підставі розпорядження Пустомитівської РДА. 05.05.1997 року [PERSON] склала заповіт, за яким усе майно заповідала своєму сину [PERSON] . Після смерті матері у 2006 році він фактично прийняв спадщину, але не встиг оформити права власності, оскільки помер у 2008 році. За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів своє майно, у тому числі спадкове після матері, своєму сину позивачу. Цей заповіт посвідчено 23.08.2007 року приватним нотаріусом. Рішенням Пустомитівського районного суду від 19.07.2010 року за позивачем було визнано право власності на житловий будинок, що належав бабі, оскільки він був успадкований у порядку спадкування за заповітом. У 2024 році нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки через відсутність підтвердження факту проживання з бабою та прийняття спадщини після її смерті. Однак позивач вважає, що він набув право на земельні ділянки у порядку спадкування після батька, що підтверджується судовим рішенням 2010 року та витягом з ДРРП від 28.11.2024 року. Також інформаційна довідка зі Спадкового реєстру свідчить, що спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася. На підставі вищенаведеного, просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, однак остання подала на адресу суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити у їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить позов задоволити. Уповноважений представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 13.04.2006 року Виконкомом Звенигородської сільської ради Пустомитівського району, про що було зроблено відповідний актовий запис № 30. Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина в склад якої увійшло, окрім іншого право на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,6070 га ( 1, 2241 рілля 0,3829 кормових угідь), розташовані на території Звенигородської сільської ради, право власності на які підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серія IV-ЛВ № 084776 від 29 березня 2002 року, виданого на підставі розпорядження голови Пустомитізської райдержадміністрації від 27 березня 2002 року № 116. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 0500488152024 від 01.05.2024 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,3829 мас присвоєний кадастровий номер 4623683100:20:000:0419, також відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 5300430632024 від 30.04.2024 року, земельній ділянці площею 1.2241 присвоєно кадастровий номер 4623683100:16:000:0197, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; вид цільового призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на які внесені до Поземельної книги, крім відостей про речові права, що виникли після 01.01.2013 року за [PERSON] . Судом встановлено, що за життя [PERSON] розпорядилась майном на власний розсуд, склавши заповіт посвідчений секретарем виконкому Звенигородської сільської Ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області 05.05.1997 року, зареєстрований в реєстрі за №14, копія якого наявна в матеріалах справи, згідно якого, все її майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на день смерті заповіла своєму синові [PERSON] , тобто позивачу в справі. У той же час, згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 76737742 від 24.04.2024 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.01.2008 року, виданим Галичанівською сільською радою Городоцького району Львівської області, актовий запис № 05. За життя [PERSON] розпорядився майном на власний розсуд, склавши заповіт посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Тимофєєвою А. М. 23.08.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 2298, копія якого наявна в матеріалах справи, згідно якого, все майно, яке належить на підставі спадкування після смерті його матері [PERSON] , а саме: жилий будинок № [NUMBER] (одна тисяча сто вісімдесят сім) в с. Гринів Пустомитівського району Львівської області та земельні ділянки, розташовані на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області заповідає [PERSON] , тобто позивачу в справі, також на підтвердження вищенаведеного до матеріалів справи долучено Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 10800435 від 23.08.2007 року. Судом встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.07.2010 року вирішено позов задоволити, визнати за [PERSON] право власності на будинковолодіння в цілому під [ADDRESS] , що значиться за [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 30.07.2010 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав від 28.11.2024 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3052202946060, житловий будинок садибного типу, загальною площею 24,8 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу у справі [PERSON] . Згідно\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статей\~1217,\~1218 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень\~статті 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1\~ст. 1268 ЦК України). Частиною першою\~статті 1269 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1\~ст. 1270 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1\~ст. 1221 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1\~ст. 1272 ЦК України). Згідно листа\~за вих.\~№ 133/01-16\~від 24.04.2024\~року приватного\~нотаріуса Львівського\~районного нотаріального\~округу Львівської\~області Олефіра\~Р.\~В.\~«Про розгляд\~заяви» позивачу\~було позивачу\~було відмовлено\~у видачі\~свідоцтв про\~право на\~спадщину після\~смерті [PERSON] .\~Нотаріус зазначив,\~що відповідно\~до норм\~Цивільного кодексу\~України (ст.\~1268,\~1269,\~1270,\~1296),\~спадкоємець,\~який на\~час відкриття\~спадщини не\~проживав постійно\~із спадкодавцем,\~зобов`язаний протягом\~6\~місяців подати\~заяву про\~прийняття спадщини.\~У разі\~відсутності відмітки\~про реєстрацію\~місця проживання\~доказом такого\~постійного проживання\~може бути\~довідка органу\~реєстрації. Однак з\~поданих документів\~не вбачається\~факту прийняття\~спадщини після\~смерті [PERSON] ,\~оскільки позивач\~у встановлений\~законом строк\~до нотаріуса\~не звертався,\~а факт\~проживання разом\~із спадкодавцем\~не підтверджено\~належними доказами. У зв`язку з цим нотаріус вказав, що підстав для видачі свідоцтв про право на спадщину немає. Подальше вирішення цього питання можливе лише шляхом звернення позивача до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини або із заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкодавець [PERSON] є батьком позивача у справі, [PERSON] , факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.07.1960 року, однак доказу, що саме [PERSON] (спадкодавиця) мала дошлюбне прізвище « [PERSON] », позивач не надав. Також, у позовній заяві позивач, який є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , не згадує про інших спадкоємців (у тому числі, чи прийняли вони спадщину, чи відмовилися від її прийняття), за відсутності зазначених доказів суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими. Окрім цього, із матеріалів справи вбачається, що місцем відкриття спадщини в розумінні положень частини першої\~статті 1221 ЦК України\~є с. Гринів, Пустомитівського району Львівської області (згідно свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] ), місце відкриття спадщини спадкодавця [PERSON] є с. Дроздовичі, Городоцького району Львівської області, натомість місце реєстрації позивача із 29.09.1982 року по даний час є [ADDRESS] . Статтею 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою, сьомою\~статті 81 цього Кодексу\~передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, всупереч вищенаведеному наведеному, позивачем не долучено до справи доказів прийняття ним спадщини після смерті бабці, чи батька в розумінні приписів частини третьої статті\~1268\~та статті\~1269 ЦК України, у той же час, під час розгляду справи ні позивачем, ні його представником не було ініційовано клопотання про витребування спадкової справи, заведеної після смерті спадкодавця [PERSON] , не долучено витяги зі Спадкового реєстру про наявність\~(відсутність) посвідченого заповіту і спадкового договору,\~його чинність, заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на\~спадщину, що також позбавило суд встановити коло спадкоємців, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. Як на обґрунтування своїх позовних вимог про визнання за ним права власності в порядку спадкування на земельну ділянки, які згідно з Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серія IV-ЛВ № 084776 від 29 березня 2002 року, належали [PERSON] , позивач посилається на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.07.2010 року, однак таким не встановлено факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а також не підтверджено належними доказами безперервного переходу права власності на спірні земельні ділянки від спадкодавця до спадкоємців. Вказаним рішенням судом було вирішено питання щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок, але не визначено та не підтверджено його права на спірні земельні ділянки. Таким чином, саме по собі посилання позивача на зазначене рішення не може бути належним та достатнім доказом набуття ним права власності на спірні земельні ділянки у порядку спадкування. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст.\~4,\~5 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. У відповідності до вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, представлені суду докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на предмет їх достовірності та допустимості, а також їх достатності та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені обставини судом свідчать про те, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed