Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з малолітніми онуками та визначення способу участі у їх вихованні баби та діда. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що їх син, [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому народилися діти, їх онуки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сина з відповідачем не склалось, тому шлюб було розірвано. Онуки проживають разом з Відповідачем. Як зазначають позивачі, після розірвання шлюбу відповідач почала перешкоджати їм бачитися з онуками та спілкуватися з ними. Вона неодноразово намагалися домовитися з відповідачем про надання дозволу з її боку на спілкування та зустрічі з онуками, але на їх усні та письмове звернення отримали відмови у неприпустимо некоректній формі. Посилаючись на викладені обставини і неможливість спілкування з онуками через поведінку відповідача, позивачі просять задовольнити їх вимоги, а саме: -зобов`язати відповідача [PERSON] усунути їм перешкоди у спілкуванні з малолітніми онуками: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та визначити способи участі у їх вихованні, а саме: 1) надавати їм можливість вільно спілкуватись з онуками, без обмежень у днях тижня, у період часу з 18:00 год. до 20:00 год. засобами телефонного зв`язку та через мобільний додаток «Viber», «Telegram» тощо; 2) встановити систематичні побачення з онуками один раз на тиждень, за адресою їх місця проживання: [ADDRESS] , за попередньою домовленістю з відповідачем у суботу з 10.00 год. із ночівлею до неділі 18.00 год., за бажанням дітей, без присутності відповідача; 3) встановити побачення щороку у дні народження позивачів з онуками у позашкільний час до 20:00 год. без присутності відповідача; 4) встановити їх побачення з онуками щороку наступного дня після їх дня народження у позашкільний час до 20:00 год. без присутності відповідача; 5) щороку у період канікул надати їм додаткові дні для побачень із онуками, із ночівлею за бажанням дітей, за адресою їх місця проживання: [ADDRESS] ; 6) надати їм можливість щороку, у період літніх канікул, протягом заздалегідь визначеної кількості днів, знаходитись разом із онуками за адресою їх місця проживання: [ADDRESS] та виїздити до місць оздоровлення за попередньою домовленістю з відповідачем та без присутності самого відповідача. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.06.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.10.2024 року витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію, чи перетинала державний кордон України громадянка України [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з дітьми: громадянкою України [PERSON] , [INFO] , та громадянином України [PERSON] , [INFO] , у період з 20.09.2024 року по день отримання запиту. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. 15.01.2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивачів [PERSON] , в яких вона зазначила про те, що позивачі дуже люблять своїх онуків і мають з ними теплі відносини, що проявляється в тому, що вони їх матеріально забезпечують, систематично передають їжу (готову та напівфабрикати), підтримують морально, допомагають розвивати в них особистості; підтримують у навчанні тощо, разом зі своїми онуками люблять проводити дозвілля та спілкування. Позивачі мають з онуками теплий, міцний емоційний зв`язок, який позитивно впливає на їх емоційний стан та розвиток. Постійна турбота та підтримка позивачів роблять незамінний внесок к виховання та освіту онуків, допомогу у навчанні, моральну підтримку, участь у важливих подіях у житті дітей, яких вони люблять і за можливості здійснюють спільні поїздки на свята, роблять подарунки тощо. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, однак до судового засідання не з`явилась, про наявність поважних причин для цього суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направила, відзиву на позовну заяву не надала. Суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечувала сторона позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала до суду листа, в якому зазначила про неможливість надання висновку, а також просила розглянути справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи, з урахуванням положень ст.19 СК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та позивач [PERSON] є дідом та бабою малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , матір`ю яких є відповідач [PERSON] . В судовому засіданні також встановлено, що малолітні діти проживають разом з відповідачем і між сторонами на даний час існує спір щодо участі баби та діда у вихованні та спілкуванні з дитиною. Також, судом встановлено, що з 21.09.2024 року відповідач разом з дітьми знаходиться поза межами України. Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав (частина перша статті 2 ЦПК України). У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до статті 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). У главі 21 СК України визначено особисті немайнові права та обов`язки інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до статті 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу (частина перша статті 263 СК України). Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами (постанова Верховного Суду від 19 вересня 2018 року, справа № 756/7995/15-ц, провадження № 61-15037св18). Повага до приватного і сімейного життя є важливим правом, захист якого гарантується Конвенцією. У прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «сімейне життя» у розумінні статті 8 Конвенції отримало достатньо широке тлумачення і не обмежується лише шлюбними відносинами, а може охоплювати й інші фактичні «сімейні зв`язки», зокрема, відносини між дитиною та близькими родичами (наприклад, бабою та дідом), оскільки вони можуть відігравати суттєву роль у сімейному житті. Отже, під правом на повагу до сімейного життя баби та діда щодо спілкування зі своїми внуками насамперед розуміється право на підтримання нормальних стосунків між бабою або дідом та внуками шляхом контактів з ними. Такі контакти зазвичай відбуваються за згодою особи, яка несе батьківську відповідальність, а це означає, що доступ баби, діда до внука, як правило, здійснюється на розсуд батьків дитини. Стаття 8 Конвенції, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються, зокрема, і на відносини між бабою, дідом та внуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (рішення ЄСПЛ у справі «Крускіч проти Хорватії» від 25 листопада 2014 року). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і внуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема, вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми внуками передбачає насамперед право підтримувати звичайні стосунки з внуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (рішення ЄСПЛ «Богоносови проти Росії» від 05 березня 2019 року). Крім того, «сімейне життя» у розумінні статті 8 Конвенції може існувати між бабою і дідом та внуками, якщо між ними існують достатньо тісні сімейні зв`язки (справа «Ген та інші проти України» заяви № 41596/19 та № 42767/19, рішення від 10 червня 2021 року). У постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 295/13297/18 (провадження № 61-8094св20) зазначено, що законодавець визначив механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який реалізується у такий спосіб: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина, не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби, діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення (частини друга, третя статті 257 СК України). Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд порушив принцип правової визначеності, оскільки не визначив способи участі позивача у вихованні внука (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 711/8611/20 (провадження № 61-9806св22) враховано інтереси малолітніх дітей та конкретні обставини справи, визначено порядок спілкування баби з внуками, оскільки це забезпечує якнайкращі інтереси дітей. Сама по собі наявність неприязних стосунків між сторонами не є доказом, що вони створюють перешкоди позивачу у питаннях, пов`язаних з вихованням дітей. У постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22 (провадження № 61-11704св22) зазначено, що при вирішенні спору суди попередніх інстанцій не врахували, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідачки не чинити позивачам перешкод у спілкуванні з внуками можливе лише в разі наявності перешкод позивачам з боку відповідача. З урахуванням обставин, встановлених судами, які визнавалися учасниками справи, відсутні підстави вважати, що відповідач чинить позивачам будь-які перешкоди у спілкуванні з їх внуками. Тому суди зробили неправильний висновок про задоволення цієї позовної вимоги. З урахуванням того, що сторони не погодили способи участі позивачів у вихованні внуків (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, суди обґрунтовано встановили наявність підстав для визначення порядку участі позивачів у спілкуванні з внуками та у їх вихованні шляхом надання можливості бачитися з дітьми у визначені дні. У постанові від 06 квітня 2023 року у справі № 466/3563/19 (провадження № 61-5280св22) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові про усунення перешкод у спілкуванні, про встановлення способу участі у спілкуванні з внуком, з огляду на встановлені судами обставини, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування бабусі та дідуся з внуком, врахування судами висновку органу опіки та піклування, наданого відповідно до статей 19, 159, 263 СК України, відсутність доказів негативного впливу позивачів на дитину, касаційну скаргу залишив без задоволення. У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 462/5189/20 (провадження № 61-11621св21) зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що дід має право спілкуватись зі своїм внуком, брати участь у його вихованні, тому дійшов висновку про визначення способів участі діда у вихованні внука та у спілкуванні з ним шляхом встановлення систематичних побачень. Час, місце і періодичність побачень суд визначив з урахуванням віку та інтересів дитини. У зазначеній справі суди попередніх інстанцій у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод відмовили, водночас позовну вимогу про встановлення способу участі у вихованні внука задовольнили. У постанові від 24 січня 2024 року у справі № 686/13984/22 (провадження № 61-13193св23) Верховний Суд також погодився з висновками апеляційного суду щодо задоволення позовних вимог в частині визначення способів участі баби у вихованні внука, яким було змінено рішення суду першої інстанції у вказаній частині. У зазначеній справі в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідачки не чинити перешкод у спілкуванні позивачці з внуком було відмовлено. Водночас за наявності обґрунтованих доводів позивачки про те, що відповідач чинить їй перешкоди у вільному спілкуванні з внуком та в його вихованні, суди дійшли висновків про те, що розглянути спірні питання щодо участі бабусі у вихованні внука та спілкуванні з ним можливо лише після припинення дії воєнного стану в Україні. Звертаючись до суду з даним позовом позивачі вказували на те, що відповідач [PERSON] чинить їм перешкоди у спілкуванні з онуками та їх вихованні. Відповідач [PERSON] в підготовчу судовому засіданні зауважила, що вона самостійно виховує та утримує дітей. Верховний Суд зауважує, що сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, інших родичів, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини. Зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6). З огляду на введення в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанову Верховного Суду відвід 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22). Також у спорах щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною інших членів сім`ї суд має знайти баланс між правом дитини на сімейне виховання, правом на повагу до сімейного життя баби, діда, братів, сестер у відносинах з внуками, неповнолітніми братами, сестрами та правом батьків щодо виховання дітей. Верховний Суд також звертає увагу, що застосування норм норми міжнародного права та практики ЄСПЛ не може бути формальним, а має бути пов`язане з конкретними обставинами справи. Визначаючи способи участі позивачів у вихованні онуків суд зазначає, що об`єктивно неможливо задовольнити позовні вимоги, зважаючи на істотну зміну обставин, а саме виїзд відповідача з дітьми за кордон під час розгляду справи. Таким чином на даний час не можуть бути задоволені вимоги про встановлення систематичних побаченнь з онуками один раз на тиждень, за адресою їх місця проживання: [ADDRESS] , за попередньою домовленістю з відповідачем у суботу з 10.00 год. із ночівлею до неділі 18.00 год., за бажанням дітей, без присутності відповідача; встановлення побачень щороку у дні народження позивачів з онуками у позашкільний час до 20:00 год. без присутності відповідача; встановлення побачень з онуками щороку наступного дня після їх дня народження у позашкільний час до 20:00 год. без присутності відповідача; щороку у період канікул надання додаткових днів для побачень із онуками, із ночівлею за бажанням дітей, за адресою їх місця проживання: [ADDRESS] ; надання можливості щороку, у період літніх канікул, протягом заздалегідь визначеної кількості днів, знаходитись разом із онуками за адресою їх місця проживання: [ADDRESS] та виїздити до місць оздоровлення за попередньою домовленістю з відповідачем та без присутності самого відповідача, оскільки діти не проживають у м.Києві, жодних даних про те, що позивачі мають змогу виїхати за кордон для таких зустрічей, не надано. Позивачі також просили суд надавати їм можливість вільно спілкуватись з онуками, без обмежень у днях тижня, у період часу з 18:00 год. до 20:00 год. засобами телефонного зв`язку та через мобільний додаток «Viber», «Telegram» тощо. Міжнародна конвенція про контакт з дітьми (ратифікована Україною 20 вересня 2006 року) визнає потреби дітей контактувати не лише з обома батьками, а й з іншими особами, які мають сімейні зв`язки з дітьми, а також важливість для батьків й інших таких осіб зберігати контакт з дітьми з урахуванням найвищих інтересів дитини. Контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини (стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Суд зазначає, що у цій справі недостатньо інформації щодо умов перебування дітей за кордоном та способу їх життя. Водночас, з метою прийняття рішення, яке відповідатиме найкращим інтересам дітей, суд бере до уваги позовні вимоги, зміну обставин в Україні і в житті дітей після подання позову та вважає, що спір може бути вирішений в тій частині, що забезпечить контакти баби і діда з онуками з урахуванням перебування дітей за кордоном. Таким чином, враховуючи те, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивачів можливості спілкуватися з онуками, тобто між сторонами існує спір з цього приводу, врахувавши право та бажання позивачів спілкуватися з дітьми, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та спілкування баби й діда з онуками (порядок спілкування між ними) шляхом надання їм можливість вільно спілкуватись з онуками, без обмежень у днях тижня, у період часу з 18:00 год. до 20:00 год. засобами телефонного зв`язку та через мобільний додаток «Viber», «Telegram» тощо за умови, що це не буде порушувати режиму дітей та процесу здобування освіти, що забезпечить відновлення контакту позивачів з онуками та надалі забезпечить його підтримання. Встановлюючи такий графік спілкування позивачів з онуками суд зауважує, що орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання визначення годин спілкування позивачів з онуками, оскільки діти на сьогодні не мешкають за місцем проживання, а за повідомленням відповідача перебувають у Німеччині. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дітей в Україну або після припинення в Україні дії воєнного стану. Незважаючи на необхідність встановлення обставин, визначених у статтях 158, 159 СК України, орган опіки та піклування не направив до суду представника для участі в судовому засіданні, не надав суду письмових пояснень по суті спору та не виконав вимоги статті 19 СК України щодо обов`язку надати письмовий висновок для розв`язання спору з порушених питань. При цьому суд враховує, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Верховному Суді від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення приписів статті 6 Конвенції. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Відсутність висновку органу опіки і піклування за встановлених у цій справі обставин не перешкоджає визначити години спілкування позивачів й онуків з 18:00 год. до 20:00 год., оскільки таке спілкування має застереження: 1) спілкування не має порушувати режим дітей, 2) спілкування не має порушувати процес здобування освіти дітьми. Оскільки на даний час відсутні офіційні документи щодо країни, в якій конкретно перебувають діти, то таке спілкування має відбуватися з урахуванням саме місцевого часу країни, в якій перебувають діти з відповідачем, оскільки в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини). У справі також не встановлено, що спілкування позивачів з онуками у спосіб, який вони просили у позовній заяві, може негативно вплинути на дітей. Задоволення позову в цій частині з урахуванням проживання дітей за кордоном забезпечить баланс між правом дітей на сімейне виховання і правом на повагу до сімейного життя баби та діда у відносинах з онуками, а також відповідатиме нормам міжнародного права та практиці ЄСПЛ у контексті обставин цієї справи. Таким чином, ураховуючи найкращі інтереси дітей, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і вважає, що вищевказаний встановлений спосіб спілкування позивачів з онуками відповідає якнайкращим інтересам дітей, які, у свою чергу, переважають над інтересами сторін. При цьому суд звертає увагу позивачів, що з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб, зміни місця проживання, в тому числі і повернення до України, позивачі не позбавлені у майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні внуків та спілкуванні з ними. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд частково задовольняє позовні вимоги. Інші доводи сторони сторін на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову повністю не дають. На підставі викладеного,

Outcome: partial