Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, у якому просила встановити факт спільного проживання із [PERSON] з січня 2010 року по день її смерті, [INFO] , та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. На обгрунтування позову зазначила, що однокімнатна квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією 19 листопада 2003 року згідно з розпорядженням від 19 листопада 2003 року № 61-289. З початку січня 2010 року на прохання [PERSON] . [PERSON] почала фактично проживати разом з нею, утримувати її, доглядати, брати участь в спільних витратах на харчування, утримання квартири, підтримання належного стану квартири, необхідного для проживання в ній. За час спільного проживання з [PERSON] позивач піклувалася про неї, купувала продукти, оплачувала ліки, комунальні послуги та надавала їй будь-яку допомогу. Факт тривалого фактичного проживання підтверджується показаннями свідків. [PERSON] померла [INFO] . Позивач за власні грошові кошти оплатила кремацію та супутні ритуальні послуги для померлої [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] у встановлені законом строки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець четвертої черги за законом. Однак позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зв`язку з відсутністю підтвердження встановленого факту, що спадкоємець проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. З огляду на те, що позивач протягом не менше п`яти років до часу відкриття спадщини проживала разом з [PERSON] та піклувалася про неї, приймала участь в спільних витратах на харчування, утримання квартири, підтримання належного стану квартири, що підтверджується показаннями свідків, є достатні підстави для встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з [PERSON] з січня 2010 року та визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . З огляду на викладене позов просила задовольнити. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків - два дні з дня отримання копії даної ухвали, шляхом надання суду доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірах або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. 18 лютого 2025 року до суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви, до якого додано документ про сплату судового збору, чим виконано вимоги ухвали про залишення позову без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності у порядку спадкування за законом, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08 квітня 2025 року на 12-00 год., сторонам роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки. 18 березня 2025 року до суду від представника відповідача - Київської міської ради - Яценюк Л.П., надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначила, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували спільне проживання із спадкодавцем, ведення спільного господарства, понесення витрат на спільне проживання. Місце реєстрації проживання позивача, як за життя [PERSON] , так і після її смерті, є квартира [ADDRESS] . З урахуванням викладеного та з посиланням на положення статті 3 СК України, статей 1217, 1258, 1264 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування, Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, у задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. 02 квітня 2025 року позивач [PERSON] подала до суду заперечення на відзив (відповідь на відзив), де зазначила, що відповідач, який має електронний кабінет в системі «Електронний суд», зобов`язаний був подати відзив на позовну заяву у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року, а саме до 10 березня 2025 року і виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи через зареєстрований електронний кабінет. Вважає, що представником відповідача зроблено безпідставні висновки про відсутність у позивачки доказів спільного проживання з спадкоємцем. Представник не посилається на будь-які належні докази та керується фактично власними припущеннями, безпідставно заперечує про наявність у позивача доказів спільного проживання з спадкоємцем та вводить в оману суд щодо фактичних обставин справи, що прямо заборонено імперативними вимогами частини четвертої статті 43 ЦПК України. З огляду на положення статей 44, 143, 148 ЦПК України вважає, що в діях представника відповідача Яценюк Л. , а саме в листі від 13 березня 2025 року, вбачаються ознаки подання завідомо безпідставних заперечень, які спрямовані на введення суду в оману та перешкоджання розгляду справи, що може бути підставою для застосування судом до такого представника штрафу в сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Просила розглянути питання про наявність в листі від 13 березня 2025 року по справі № 755/2248/25, поданому представником Київської міської ради - Яценюк Л., ознак подання завідомо безпідставних заперечень, які спрямовані на введення суду в оману та перешкоджання розгляду справи та наявність підстав для стягнення в дохід Державного бюджету України з представника Київської міської ради Яценюк Л. штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за зловживання процесуальними правами у справі № 755/2248/25. Позовні вимоги підтримала, та просила задовольнити. 03 квітня 2025 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про виклик свідків, а саме, з метою підтвердження факту тривалого фактичного проживання [PERSON] з [PERSON] , яка померла [INFO] , викликати в якості свідків: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 08 квітня 2025 року у підготовчому засіданні протокольною ухвалою до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву та заперечення на відзив, задоволено клопотання про допит свідка [PERSON] , обов`язок забезпечення явки свідків покладено на позивача. Позивач [PERSON] у підготовчому засіданні проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду не заперечували. Відповідач свого представника у підготовче засідання 08 квітня 2025 року на направив, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Крім того, суд не вбачає підстав для застосування заходів процесуального примусу до представника відповідача, оскільки подання 13 березня 2025 року відповідної заяви представником Київської міської ради - Яценюк Л., є правом сторони та по суті є відзивом на позовну заяву з викладенням аргументів щодо позовної заяви [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 травня 2025 року на 11 год. 00 хв. 21 квітня 2025 року до суду надійшла повторна заява [PERSON] про виклик свідка [PERSON] . У судовому засіданні 20 травня 2025 року допитано свідків [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. У своїх поясненнях зазначила, що проживає в будинку з 2010 року, дружили з [PERSON] , оскільки проживали на одному поверсі. [PERSON] останнім часом хворіла, оскільки отримала травму на будівництві та мала захворювання шкіри. Позивач, доглядаючи за [PERSON] , ходила до магазинів, прибирала в квартирі, спадкодавець довіряла знімати кошти з банківських карток, вони мали добрі відносини, жили поруч на одному поверсі. Також позивач ходила до [PERSON] в лікарню відвідувати її, надалі займалася її поховання за власний рахунок. За життя [PERSON] хотіла залишити заповіт, але позивач відмовилася, оскільки є старшою від померлої. Відповідач - Київська міська рада, свого представника у судове засідання не направила, про день, час та місце розгляду справи повідрмлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. У відзиві на позовну заяву у задоволенні позову просили відмовити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, показання свідків, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 10 лютого 2001 року, що належить [PERSON] , [INFO] , що народилася в селі Ганжалівка Лисянського району Черкаської області. У паспорті міститься штамп від 16 лютого 2001 року про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Також в матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві 15 жовтня 1996 року, що належить [PERSON] , [INFO] , уродженки села Кладьківка Куликівського району Чернігівської області. У паспорті міститься штамп від 11 липня 1989 року про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Зі свідоцтва про смерть від 08 травня 2024 року серії [NUMBER] , виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 08 травня 2024 року складено відповідний актовий запис № 1045. До матеріалів справи долучено копію договору-замовлення від 09 травня 2024 року № 2.228118К на організацію та проведення поховання, укладеного між [PERSON] та Ритуальною службою СКП «Київський крематорій», предметом якого є організація та проведення виконавцем поховання, облаштування місця поховання, надання ритуальних послуг та реалізація предметів ритуальної належності в Ритуальній службі СКП «Київський крематорій» померлого - [PERSON] (пункт 1.1 договору). Водночас, пункт 2.1 договору містить перелік замовлених ритуальних послуг та їх вартість. Також вартість послуг за договором зазначено у пункті 7.4 договору. Також позивачем надано фіскальний чек від 09 травня 2024 року на суму 3 210,76 грн про оплату ритуальних послуг Ритуальної служби СКП «Київський крематорій» та товарний чек від 09 травня 2024 року про оплату послуг ритуальної служби в сумі 11 800,00 грн. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2003 року, виданого Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19 листопада 2003 року № 61-289, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Квартира [ADDRESS] , в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зареєстрована на праві приватної власності на підставі «Свідоцтво про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу за № 7251 26 грудня 2003 року, що засвідчено підписом начальника Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» Сенчуком В. та скріплено печаткою підприємства. До матеріалів справи також долучено технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] від 2003 року, а саме на квартиру [ADDRESS] , з якого встановлено, що квартира складається з однієї кімнати, жилою площею 16,4 кв. м, загальна площа - 28,3 кв. м. З витягу від 16 жовтня 2024 року № 78763223 про реєстрацію в Спадковому реєстрі встановлено, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 41/2024 від 16 жовтня 2024 року, заведеної Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Згідно постанови від 23 грудня 2024 року № 219/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., розглянувши документи, подані спадкоємцем [PERSON] для видачі свідоцтва про право на спадщину, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Місце реєстрації померлої особи на день смерті, відповідно до відомостей реєстру територіальної громади міста Києва від 09 серпня 2023 року, зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , разом з якою на день смерті були відсутні будь-які особи, зареєстровані за цією ж адресою на день смерті спадкодавця. Спадкоємець [PERSON] звернулася з першою заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [INFO] , в строк встановлений статтею 1270 ЦК України. Станом на 23 грудня 2024 року заяв про прийняття спадщини або про відмову від спадщини після смерті спадкодавця від інших спадкоємців, передбачених статтею 1261-1265 ЦК України, не надходило. Заповіт на ім`я спадкоємця за життя спадкодавця складено не було. Водночас, у зв`язку з відсутністю підтвердження встановленого факту, що спадкоємець проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, спадкування за законом, що передбачене статтею 1264 ЦК України, не можливе. На підставі викладеного, в зв`язку з тим, що спадкоємець не підтвердив право на спадкування за законом після смерті померлої [PERSON] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю за законом [PERSON] після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Також до матеріалів справи долучено спільну письмову заяву заяву [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1870, 1871. У заяві [PERSON] та [PERSON] , зазначили, що [PERSON] дійсно протягом тривалого терміну утримувала, займалась доглядом та фактично проживала разом з померлою [INFO] [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , до її смерті. Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною другою статті 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. З матеріалів справи встановлено, що після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрилася спадщина, що складається із квартири, що знаходиться за адерсою: [ADDRESS] , що належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2003 року, виданого Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 19 листопада 2003 року № 61-289, право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 26 грудня 2003 року за реєстровим № 7251. Відомостей про наявність заповіту [PERSON] , [INFO] , з матеріалів справи не встановлено. Суд також враховує, що копії матеріалів спадкової справи від 16 жовтня 2024 року № 41/2024, заведеної Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , до матеріалів справи не долучено, сторони відповідного клопотання про витребування доказів не заявляли. Частиною першою статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 210/1609/15-ц (провадження № 61-40313св18) вказано, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Установивши, що право позивача на отримання у власність спадкового майна після померлого оспорюється, а також втрачено оригінали правовстановлючих документів на спадкове майно, суди дійшли обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання права власності) узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/14178/21 (провадження № 61-13169св22) зазначено, що: «подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем. Згідно із нормами глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. З постанови Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. від 23 грудня 2024 року № 219/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії встанволено, що 16 жовтня 2024 року [PERSON] звернулася із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Водночас, з постанови Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. від 23 грудня 2024 року № 219/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії встановлено, що у зв`язку з тим, що спадкоємець [PERSON] не підтвердила право на спадкування за законом після смерті померлої [PERSON] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю за законом [PERSON] після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Отже для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про проживання однією сім`єю можуть свідчити у сукупності наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц. У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тлумачення змісту статті 12 ЦПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». В роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначає, що з січня 2010 року, на прохання [PERSON] , [PERSON] почала фактично проживати разом нею, утримувати її, доглядати, брати участь в спільних витратах на харчування, утримання квартири, підтримання належного стану квартири, необхідного для проживання в ній. За час спільного проживання з [PERSON] позивач піклувалася про неї, купувала продукти, оплачувала ліки, оплачувала комунальні послуги та надавала їй будь-яку допомогу. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] проживала в 64 квартирі, а [PERSON] - в 72 квартирі, були сусідками. Свідок проживає в цьому будинку з 2016 року, бачила, що [PERSON] ходила до [PERSON] , купувала ліки. Вони дружили з молодості, що визначила з фотографій. [PERSON] хворіла, позивач їй допомагала в побуті, тому вважала, що вони живуть разом. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] проживає в будинку з 2001 року. [PERSON] мала інвалідність 2 групи, потребувала допомоги, почувала себе незадовільно. [PERSON] приходила до неї, іноді ночувала, займалася пранням, готувала їжу, обслуговувала її, допомагала з лікуванням. Когось із членів сім`ї [PERSON] не бачила, нічого про них не чула. Зі слів [PERSON] , [PERSON] пропонувала скласти заповіт, але між ними була велика різниця у віці, тому не бачили в цьому сенсу. Таким чином, з показань свідків встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були сусідами, разом не проживали, однак [PERSON] надавала деяку допомогу по господарству [PERSON] . Показання свідків, допитаних судом, носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства, тобто наявність витрат на утримання [PERSON] , спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах та утримання житла, його ремонт, оплати вартості спожитих комунальних послуг, надання взаємної допомоги, здійснення заходів на обстеження, догляд та лікування [PERSON] та інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. Надані позивачем [PERSON] письмові докази не доводять ані факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, ані період спільного проживання. Жодний із вказаних доказів не підтверджує того, що [PERSON] та [PERSON] мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Факт сплати [PERSON] вартості ритуальних послуг, необхідних для поховання [PERSON] , сам по собі не може слугувати доказом ведення спільного господарства, в тому числі, здійснення витрат на утримання спадкодавця. Також суд враховує, що до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я [PERSON] , наявності у неї статусу інваліда, обмежень у можливості самообслуговування, потреби у сторонній допомозі, відсутності допомоги органів соціального захисту в особі відповідального соціального працівника тощо. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (стаття 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюється не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23 травня 1993 року ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява № 12952/87 від 23 травня 1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява від 01 липня 2003 року № 37801/97). Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено факту спільного проживання та ведення спільного господарства зі спадкодавцем [PERSON] , тобто, проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Оскільки вимога про визнання права власності у порядку спадкування за законом є похідною від вимоги про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, підстави для задоволення вказаної вимоги також відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності у порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, враховує, що згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed