Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

19.02.2025 року до суду надійшов вказаний позов, в якому позивач просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним та встановити факт самостійного виховання батьком дитини. В обгрунтування позову зазначив, що з 03.04.2009 у шлюбі з [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . 14.07.2023 р. шлюб між сторонами було розірвано та досягнуто усної домовленості, що син буде проживати з батьком, а дочка з матір`ю. На даний час син проживає з батьком, батько має можливість утримувати сина. Також зазначив, що мати дитини, відповідач по справі, перебуває за кордоном та утримує дочку. На підставі наведеного просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 24.02.2025 р. вказаний позов залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 07.03.2025 р. до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, з якої вбачається, що вимоги ухвали суду виконано. Ухвалою судді від 10.03.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27.03.2025 р. до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову (а.с. 67-68). 04.03.2024 р. до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення в яких заначено, що [PERSON] виповнилось вже 14 р., і він самостійно може визначити місце свого проживання, а також надано акт обстеження умов проживання (а.с. 61). 08.05.2025 р. до суду від представника надійшла заява про уточенення позовних вимог, в якій завник просила визначити місце проживання дитини з батьком та встановити факту, що має юридичне значення (а.с.89-90) та заява розгляд за відсутності позивача та представника позивача (а.с.93-94). Ухвалою суду від 08.05.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. В судове засідання учасники процесу не з`явились, в поданих раніше до суду заявах просили суд, розглядати справу за їх відсутності (а.с. 70, 72-73) Суд, розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та встановивши відповідні до них правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.06.2006 р по 14.07.2023 (а.с. 22, 23). У сторін по справі є діти, а саме: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 26, 28). Згідно довідки Управління освіти і науки Ірпінської міської ради Ірпінського ліцею Інноваційних технологій Ірпінської міської ради Бучанського району Київської області [PERSON] , постійно проживає із сином за адресою: [ADDRESS] і самостіно виховує сина з 2022 р., оскільки мати проживає за кордоном (а.с.30). Згідно акту обстеження умов проживання від 18.06.2024 р. за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою проживає [PERSON] та неповнолітнй [PERSON] , в будинку зроблено ремонт, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка, усі члени родини дотримуються санітарно-гігієнічних норм проживання (а.с.32-33). З нотаріально завіреної заяви [PERSON] вбачається, що син [PERSON] , [INFO] проживає разом із своїм батьком, та вона не бере участі у вихованні, навчанні та утриманні дитини (а.с. 39). Згідно довідки про надання дозволу на тимчасове проживання перекладеної з німецької на українську мову, яка засвідчена бюро перекладів, [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 82-83). Згідно довідки з місця проживання перекладеної з німецької на українську мову, яка засвідчена бюро перекладів за адресою: [ADDRESS] , в`їхали [PERSON] та [ADDRESS] (а.с.84). Вирішуючи заявлені позовні вимоги, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує наступне. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 розділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Таким чином, у разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічні висновки неодноразово було висловлено Верховним Судом у постановах від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц, від 28.01.2021 року у справі № 753/6498/15-ц, від 28.09.2022 року у справі № 686/18140/21-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Положеннями ст. 33 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином, дитині - неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , виповнилось 16 років на час розгляду справи, тому він має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, що буде прямим втручанням в основоположне немайнове право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання особи. З врахуванням викладеного вище, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, дослідивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності у взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є необгрунтованим, оскільки на момент розгляду справи у суді дитина Нікіта не є малолітньою особою, отже позивач звернувся до суду для захисту прав, у спосіб, що не передбачений чинним законодавством, вказані позовні вимоги не можуть бути вирішені судом, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Що стосується вимог про встановлення факту слід зазначити наступне. Пунктом 2 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 14.03.2025 р. складеного Службою у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради (а.с.63-64). Встановлено, що мати дитини, відповідач по справі, разом із дочкою проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про надання дозволу на тимчасове проживання (а.с. 82-83) та довідкою з місця проживання (а.с.84). Протилежного суду не надано. При цьому, судом встановлено, що відповідач не заперечує факту проживання та перебування на вихованні з батьком спільної дитини (а.с. 39). Судом встановлено та визнано відповідачем те, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] проживає з своїм батьком [PERSON] , який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над нем, доглядає та піклується про його стан здоров`я, утримує його матеріально. Дитина проживає окремо від матері, яка на даний час перебуває за кордоном. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні чи суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, враховуючи встановлені судом обставини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем [PERSON] залежить виникнення права останнього на соціальну допомогу, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років, з огляду на той факт, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, заява в цій частині підлягає задоволенню. Оскільки позивач не просив відшкодування судових витрат понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України не вирішувалося.

Outcome: partial