Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 3 % річних та інфляційних. Зазначало, що [PERSON] є власником машиномісця [ADDRESS] , що підтверджується договором про технічне обслуговування паркінгу. ТОВ«Житлово-будівельна компанія «Управдом» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування [ADDRESS] , що підтверджується статутом товариства. [PERSON] постійно користується житлово-комунальними послугами, однак не здійснює оплату наданих послуг. Відповідно до розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2017 по 28.02.2025 складає 27 168 грн. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг не виконує та у нього утворилася заборгованість, ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 001.12.2017 по 28.02.2025 у розмірі 27 168 грн. Крім того, посилаючись на норми ст. 625 ЦПК України, просило стягнути з відповідача на свою користь 3% річних у розмірі 5 906 грн. 25 коп. та інфляційні у розмірі 27 552 грн. Разом з тим, просило стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. та судовий збір у розмірі 3 028 грн. Відповідно до ухвали судді Подільського районного суду м. Києва від 14.04.2025 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 3% річних та інфляційних та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог, вказав, що з 15.03.2018 він не є власником машиномісця [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження надання житлово-комунальних послуг до паркінгу. Одночасно, просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. З приводу нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних вказав, що правові підстави для їх стягнення відсутні, оскільки їх розрахунок є необґрунтованим та складений без урахування законодавства України про заборону нарахування 3% річних та інфляційних в період дії карантину та воєнного стану. Посилаючись на вищевикладене, просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача вказав, що [PERSON] як власник машиномісця зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги, які надає позовом ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» до паркінгу, та з підстав, викладених у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів належності відповідачу на праві власності спірного паркінгу, за утримання якого виник спір. Зазначив, що на території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 було запроваджено карантин, на період дії якого заборонено нарахування та стягнення 3% річних, інфляційних втрат та неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, а також ураховуючи, що з 24 лютого 2022 року до 29 грудня 2023 року, в період воєнного стану, нарахування та стягнення судом пені, 3% річних та інфляційних втрат - заборонено, тому нарахування позивачем за вказаний період 3% річних та інфляційних втрат - є безпідставним. Крім того, вказав, що позивачем не надано доказів повідомлення власника паркінгу про зміну тарифів надання житлово-комунальних послуг. Посилаючись на вищевикладене, просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. До спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми ч. 1 ст. 30 ЦПК України. Такий висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ураховуючи те, що спір стосується нерухомого майна - машиномісця [ADDRESS] , позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна, а тому справа підсудна Подільському районному суду м. Києва, у зв`язку з чим, твердження відповідача про те, що справа не підсудна Подільському районному суду м. Києва не грунтується на нормах чинного законодавства. Судом установлено, що 10.11.2016 між ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» (далі - виконавець) та [PERSON] (далі - замовник) було укладено договір № 2а/10 про технічне обслуговування паркінгу житлового будинку (далі-договір) (а.с.7). Відповідно до п. 1.1 договору виконавець бере на себе зобов`язання з технічного обслуговування паркінгу житлового будинку, належного утримання та ремонту його інженерних систем і устаткування, прилеглої території, при цьому замовник своєчасно вносить плату за технічне обслуговування майна, належне утримання і ремонт його інженерних систем і устаткування, прилеглої території. Відповідно до п. 1.2 договору об`єктом технічного обслуговування є паркінг, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до абз. 1 п. 2.1.1 договору виконавець зобов`язується забезпечувати утримання і технічне обслуговування паркінгу, розташованого за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.2.1 договору виконавець зобов`язується вносити щомісячно плату за технічне обслуговування не пізніш 20 числа місяці наступного за розрахунковим. Відповідно до п. 2.2.2 договору виконавець зобов`язується дотримуватися правил користування та утримання паркінгу. Відповідно до п. 2.2.3 договору виконавець зобов`язується нести інші обов`язки, передбачені чинним законодавством України та чинними нормативно-правовими актами України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що [PERSON] , як власник машино-місця в паркінгу, розташованого за адресою [ADDRESS] , не сплачував житлово-комунальні послуги з утримання вказаного машино-місця за період з 01.12.2017 по 28.02.2025, у зв`язку з чим, у нього утворилася заборгованість у розмірі 27 168 грн. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Згідно пунктів 5, 10 ч. 2 ст. 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 8 Закону виконавець комунальної послуги зобов`язаний: забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 10 Закону ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог, вказав, що з 15.03.2018 він не є власником машиномісця [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з доданого до відзиву витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 423214570 від 17.04.2025 власником машиномісця № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] з 15.03.2018 є - [PERSON] . У порушення вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України доказів на підтвердження того, що [PERSON] був власником машиномісця № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] за період з 15.03.2018 по 28.02.2025 та того, що у період з 15.03.2018 по 28.02.2025 він користувався машиномісцем та, відповідно, був споживачем житлово-комунальних послуг позивачем суду не надано. Ураховуючи те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що у період з 15.03.2018 по 28.02.2025 [PERSON] був споживачем житлово-комунальних, внаслідок чого у нього виникла заборгованість зі сплати вказаних послуг, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, 3% річних та інфляційних за період з 15.03.2018 по 28.02.2025. З приводу заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка виникла у [PERSON] за період коли він був власником машиномісця № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , тобто за період з 01.12.2017 по 14.03.2018, суд зазначає наступне. У відзиві на позовну заяву відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення з нього заборгованості за житлово-комунальні послуги. За змістом статей 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Вказаний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 369/6892/15-ц). За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, з урахуванням статті 257 ЦК України, позивач вправі був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилася з 01.12.2017 до 14.03.2018, у строк не пізніше 01.12.2020, однак, позов подано 25.03.2025. Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не вказано. За наведених обставин та з урахуванням норм вищевикладеного законодавства, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які нараховані за період з 01.12.2017 по 14.03.2018 пред`явлені поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних.

Outcome: dismissed