Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що між ПАТ Банк Ренесанс Капітал, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК (далі - АТ «ПУМБ»), та [PERSON] 19.10.2013 р. на підставі кредитного договору № 26254029088723 видано кредитну картку з лімітом 8000,00 грн, який було згодом збільшено до 37 718, 37 грн. Внаслідок неналежного виконання умов укладеного договору у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 09.09.2024 р. становить в сумі 55 762, 33 грн, з яких 37 718, 37 грн - борг за кредитом та 18 043,96 грн - борг за процентами. Враховуючи викладене, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано сторонам час для подання заяв по суті. Представником відповідача було надано до суду відзив на позов, в якому він вказав, що умови договору є несправедливим відносно споживача, порушено принцип рівності сторін договору. Адвокат наголошував на тому, що позивачем не надано до суду кредитного договору чи договору позики, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, а долучена пропозиція не містить бажання [PERSON] отримати кредит, його розмір, суттєві умови договору, встановлені законодавством, про заміну кредитора відповідача не повідомлено. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем не надано до суду доказів надання відповідачу і отримання та ознайомлення нею з детальним розписом сукупної вартості кредиту в грошовому виразі; право дострокового повернення кредиту, інформації про умови кредитування, графіку платежів, прав та обов?язків сторін, умов щодо відповідальності сторін за неналежне виконання умов договору, строку на який надається кредит, умови кредитування, дати видачі кредиту тощо, а отже, відсутні обов?язкові умови договору, передбачені чинним законодавством України для кредитних договорів. Адвокат додав, що позивачем повністю проігноровано вимоги законодавства України для кредитних договорів, не надано доказів виконання зобов?язання щодо надання оригіналів кредитних договорів, щодо надання, інформації про отримані продукти та отримання письмової згоди про ознайомлення з вищенаведеною інформацію. У наданих позивачем документах відсутній підпис [PERSON] , у зв`язку з чим представник наголосив на необхідності відмови у задоволенні позовних вимог. Також, позивачем не надано доказів передачі одного з оригіналів договору відповідачу. Адвокат вказав, що ознайомлення відповідача з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми. Представник [PERSON] також зазначив, що належних доказів заборгованості АТ ПУМБ не надано, оскільки відсутні первинні документи. Таким чином, позивачем не доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів, а також розмір наданих коштів і суми, якою скористалась відповідач, як і не доведено наявність заборгованості. Зважаючи на вище викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу, понесені [PERSON] , у розмірі фіксованого гонорару адвоката - 15 000, 00 грн. На адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказала, що Банк не погоджується з викладеним у відзиві. Так, адвокат зазначила, що 19.10.2013 року відповідач звернулася до АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником всіх прав та зобов?язань якого є Банк, з метою отримання кредиту. Підтвердженням укладення кредитного договору є: Пропозиція укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) від 19.10.2013 (надалі - Пропозиція), яка була підписана Відповідачем. Крім того, додала, що відповідач набула кредитних правовідносин за Пропозицією 19.10.2013, відповідно, відсутні правові підстави застосовувати Закон України «Про споживче кредитування», який було прийнято 15.11.2016 року. Адвокат наголошувала на тому, що пропозиція містить усі суттєві умови, притаманні кредитному договору, в якій зазначено, що Відповідачу встановлений кредитний ліміт у формі овердрафту, зазначений ліміт овердрафту, розмір процентної ставки, строк кредитування. Щодо надання доказів видачі відповідачу її екземпляру договору, представник вказала, що вони не повинні надавати дані докази суду. Також, зазначила, що банк на підтвердження своїх вимог надав розрахунок заборгованості та виписку з особового рахунку [PERSON] , а відповідач даний розрахунок не спростувала, свого розрахунку і доказів погашення боргу не надала. Адвокат додала, що відповідно до викладеного у виписці відповідач активно користувалася кредитними коштами, що підтверджує факт укладення та дії кредитного договору. Відомості щодо відсутності підпису відповідача на кредитному договорі не відповідають дійсності. Про збільшення ліміту та розмір процентів [PERSON] була повідомлена, жодних заперечень від неї не надходило. Представник також вказала, що заміна кредитора у зобов`язанні відбувається без згоди боржника. Із пункту 1.1. Статуту АТ «ПУМБ» вбачається, що АТ «ПУМБ» є правонаступником всіх прав та зобов?язань АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» в результаті реорганізації АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» шляхом приєднання до Позивача згідно рішення загальних зборів акціонерів Позивача (протокол № 68 від 14 березня 2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (рішення №2 від 14 березня 2015 року). Таким чином, позивач є правонаступником кредитора АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», відповідно, до Позивача перейшли усі права первісного кредитора за кредитним договором, укладеним з Відповідачем в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, зокрема і право вимагати стягнення заборгованості. Враховуючи вище вказане, представник позивача вказала, що Банком дотримано строк позовної давності і вимоги законодавства, а тому просила задовольнити позов в повному обсязі. Також, просила продовжити строку на подання відповіді на відзив по причині внутрішніх реорганізацій Банка - переведення частини судових справ про стягнення кредитної заборгованості між департаментами Банка (передані до Департаменту стягнення кредитів), що призвело до затримання оброблення вхідної кореспонденції та призначення нових відповідальних осіб за супроводження поточними судовими процесами. Цей період тривав з 01.12.2024 до 10.01.2025, враховуючи великий обсяг кореспонденції та кількість осіб, залучених до процесу внутрішньої реорганізації. Представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що позивачем було подано відповідь на відзив з пропуском строку, доказів поважності пропуску не долучено. Крім того, вказав, що розрахунок заборгованості відповідача, наданий позивачем не свідчить про момент виникнення заборгованості, дату надання кредиту, розмір наданого кредиту, період, за який була нарахована заборгованість та обґрунтованість нарахування самої заборгованості за тілом кредиту, відсотками та штрафними санкціями, з наданого розрахунку заборгованості позивача, вбачається, що позивачем здійснюється в кожному періоді нарахування відсотків на відсотки, нараховані за попередні періоди. Інших належних та допустимих доказів, що підтверджують суму боргу, позивач до суду не надав. Вказаний розрахунок складений Позивачем в односторонньому порядку, розрахунок заборгованості позивача базується на його власних припущеннях та не підтверджений первинними документами у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». На Пропозиції укласти договір карткового рахунку відсутній підпис уповноваженої особи позивача. Натомість є підпис менеджера, який, лише перевірив правильність та достовірність інформації та нібито здійснив ідентифікацію клієнта. На підставі чого діяла зазначена особа (довіреність) у заяві не зазначено, до позову довіреність на право укладення кредитних договорів не додана. Представник відповідача наголосив на тому, що відповідач не повідомлена всупереч вимогам законодавства про заміну кредитора. Також, адвокат просив застосування строк позовної давності та вказував на його пропуск позивачем. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між ПАТ Банк Ренесанс Капітал та [PERSON] 19.10.2013 р. було укладено кредитний договір № 26254029088723 шляхом підписання пропозиції укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферти) (далі -Пропозиція), на підставі якого видано кредитну картку з лімітом 8000,00 грн, про що свідчить копія Пропозиції(а.с.9). В вище вказаній Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) вказано, що вказана пропозиція після її підписання є невід`ємною частиною складовою частиною Умов, Тарифів за ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб, Правил користування платіжними картками Банку та Правил страхування, положення яких разом складають повний текст Договорів, зазначених в цій пропозиції. Також підписанням пропозиції [PERSON] зобовязалася не рідше одного разу на місяць ознайомлюватися з усіма змінами у вище вказаних Умовах, Правилах та Тарифах на офіційному сайті або на інформаційному стенді. Крім того, [PERSON] погодилась підписанням Пропозиції на зміну в односторонньому порядку Банком строку користування Овердрафтом та Ліміту овердрафту, у межах даної Пропозиції. Посилання представника відповідача на те, що не було сторонами узгоджено всі істотні умови, на знаходить свого підтвердження, оскільки АТ БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ та [PERSON] узгодили всі істотні умови в підписаній Пропозиції. Як визначено в ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з положеннями ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, беручи до уваги наявність підпису відповідача в пропозиції, суд вважає посилання представника відповідача на неузгодження істотних умов сторонами безпідставними. Як вбачається з довідки (а.с.15), 19.10.2013 року [PERSON] було встановлено кредитний ліміт у розмірі 8 000, 00 грн, 17.01.2018 року було збільшено ліміт до 18 000, 00 грн, 18.05.2018 року збільшено до 21700, 00 грн, 05.04.2019 року кредитний ліміт збільшено до 26 700, 00 грн, 13.08.2019 року збільшено до 31 700, 00 грн, 11.12.2019 року збільшено кредитний ліміт до 35 000,00 грн та 28.09.2021 року збільшено до 37 718, 37 грн. Вказані дії Банку повністю узгоджуються з викладеним в Пропозиції. Внаслідок неналежного виконання умов укладеного договору у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 09.09.2024 р. становить в сумі 55 762, 33 грн, з яких 37 718, 37 грн - борг за кредитом та 18 043,96 грн - борг за процентами, що підтверджується розрахунком та випискою(а.с.16-34). Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Позивача). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів фінансової компанії кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6- 16цс15. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 . Таким чином, з розрахунків, які є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, неможливо встановити використання коштів відповідачем, порядок нарахування відсотків та періоди, за які виникла заборгованість. Отже, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20. Так, з виписки вбачається факт користування [PERSON] кредитними коштами, відомості у виписці узгоджуються з даними в розрахунках. Твердження представника відповідача щодо відсутності первинних документів не знайшло своє підтвердження в матеріалах справи. Так, з вище викладеного, дослідивши виписку та розрахунки, суд вважає, що посилання представника відповідача щодо відсутності належних та допустимих доказів наявності заборгованості та її розміру, суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Так, щодо вказаного у відзиві на позов представником відповідача стосовно відсутності доказів переходу прав та обовязків АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» до АТ «ПУМБ», суд виходить з наступного. Відповідно до частин другої, третьої статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом. Відповідно до частини четвертої статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. У ч. 1 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Відповідно до ч. 5 цієї статті Кодексу юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Поняття реорганізація означає припинення юридичної особи з переходом всіх прав та обов`язків до правонаступника у порядку загального правонаступництва, тоді як правонаступником є юридична особа, до якої переходять всі права та обов`язки реорганізованої юридичної особи. Отже, в результаті реорганізації юридичної особи суб`єктивні права та обов`язки, котрі належали їй, стають правами та обов`язками нових чи оновлених утворень, котрі продовжують свою господарську діяльність, як правило, на зміненій за обсягом майновій базі, тобто наступає повне (універсальне) правонаступництво. Отже, реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) є не тільки однією з форм припинення господарської діяльності, а також однією із форм утворення суб`єкта господарювання. Це зумовлено тим, що внаслідок реорганізації, на відміну від ліквідації, припиняється лише сама юридична особа як така, а її діяльність триває, але вже не в колишній, яка існувала до реорганізації, а в новій організаційно-правовій формі юридичної особи. Відповідно до частин другої, третьої статті 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Тлумачення вказаних норм свідчить, що у статтях 104 та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16. Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника). Поняття «правонаступництво юридичної особи», «правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи» і «процесуальне правонаступництво юридичної особи-сторони у справі» мають різний зміст. Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (частина перша статті 104 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (частина друга статті 107 ЦК України). Тому правонаступництво юридичної особи, так само як і спадкове правонаступництво (стаття 1216 ЦК України), завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом (частина перша статті 104, статті 106-109 ЦК України) і прав, і обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом реорганізації (пункти 37-38, 40-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17). Натомість правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи не завжди є наслідком правонаступництва юридичної особи. А тому перше може бути не тільки універсальним (частина перша статті 104 ЦК України), але й сингулярним, тобто таким, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника. Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що інформація, відображена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо правонаступника юридичної особи (відомості, передбачені у пунктах 29 і 30 частини другої, пунктах 14 і 15 частини третьої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), не охоплює всіх випадків правонаступництва прав і обов`язків юридичної особи, зокрема у випадку заміни сторони у зобов`язанні, що відбулася до припинення юридичної особи шляхом її реорганізації чи ліквідації. Так, згідно з пунктом 1.1. Статуту АТ «ПУМБ» вбачається, що АТ «ПУМБ» (банк) є правонаступником всіх прав та зобов?язань АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» в результаті реорганізації АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» шляхом приєднання до Банка згідно рішення загальних зборів акціонерів Позивача (протокол №68 від 14 березня 2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (рішення №2 від 14 березня 2015 року)(а.с.36-39). З вище вказаного та згідно з копією витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» було припинено шляхом реорганізації шляхом приєднання(а.с.32-33). Вище вказане підтверджує законність дій АТ ПУМБ, а саме право вимоги позивача до [PERSON] за спірним кредитним договором. З матеріалів справи вбачається, що 09.09.2024 року Акціонерне товариство «ПУМБ» направило на адресу [PERSON] письмову вимогу (повідомлення) про необхідність погашення заборгованості у загальному розмірі 55 762, 33 грн(а.с.13). Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що банк виконав свої зобов`язання за договором, а [PERSON] належним чином їх не виконала, що призвело до порушення прав позивача. \~ \~ \~ \~Так, згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Як встановлено при розгляді справи, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками відповідно до умов Договору, що має відображення в матеріалах справи. Таким чином, в порушення умов Договору кредиту, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконала. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зважаючи на вище вказане, суд виходить з того, що письмова вимога про повернення боргу була направлена відповідачу, однак дій на виконання вимоги [PERSON] вчинено не було. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Згідно приписів ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК Кодексу достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст.81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У п.7.10. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказано: "Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог". Тобто, перед застосуванням позовної давності, суд мусить дослідити та відобразити у рішенні, чи були порушені право чи інтерес, захищені законом, на захист яких позивач подав позов. Якщо встановлено, що порушення не мало місця, суд відкидає позов через його неґрунтовність. Однак, якщо порушення права чи захищеного законом інтересу підтверджено, але термін для подачі позову вже вийшов і це було оголошено протилежною стороною, суд відмовить у задоволенні позову через пропущений термін позовної давності, за відсутності достатніх причин для його пропуску з боку позивача. Отже, коли суд відмовляє у задоволенні позову через непорушення прав, додаткове обговорення питання позовної давності в рішенні як додаткової причини для відмови не потрібне. З урахуванням вище викладеного, беручи до уваги всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність порушеного права позивача. Що стосується вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного. Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Представник відповідача зазначив, що позивач пропустив строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки договір було укладено на 36 місяців, тобто повернути гроші, якими користувалась, [PERSON] повинна була до 19.10.2016 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»). При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду необхідно чітко диференціювати поняття, «дізналася» та «повинна була дізнатись» про порушення права. Під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 340/1019/19). Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, зважаючи на викладене в виписці, судом встановлено факт вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання нею боргу, а саме внесення коштів на його погашення. Зважаючи на вище вказане, беручи до уваги, що останній раз кошти відповідачем на погашення боргу за договором були внесені 05.06.2020 року, з урахуванням положень статті 257 ЦК України встановлено, що Банк міг звернутися до суду для захисту своїх прав до 05.06.2023 року. Загальновідомим є те, що 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30 червня 2023 року. Відповідно до Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-1Х введено воєнний стан на всій території України. Відтак, з 24.02.2022 по теперішній час в Україні діє воєнний стан. Відповідно до п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Беручи до уваги переривання строку позовної давності, з урахуванням вказаних «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, а також того факту, що станом на день розгляду вказаної справи термін дії воєнного стану продовжений, суд дійшов висновку, що позивачем строк на звернення з вказаним позовом до суду не пропущено. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням вище вказаного, дослідивши всі докази в їх сукупності, вивчивши заяви по суті, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з такого. Так, згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З ч.1 ст.137 ЦПК України вбачається, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 1,2 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у звязку з задоволенням позову в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути суму сплаченого судового збору з відповідача на користь позивача. Зважаючи на вище вказане, сума витрат на правничу допомогу, про яку заявлено представником відповідача, стягненню з позивача не підлягає, оскільки у звязку з задоволенням позову всі витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved