Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

13.03.2025 позивачка\~\~ [PERSON] в особі представника - адвоката Бураго М.Д. звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області засобами поштового зв`язку з позовом до [PERSON] \~\~про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 22.10.2016 року був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. [INFO] у них народився син [PERSON] . В подальшому у сторін не склалися сімейні стосунки, на момент звернення до суду шлюб носить формальний характер. Примирення між сторонами відбутися не може, з огляду на нетривалість відносин та той факт, що позивачка не підтримує подружніх стосунків із відповідачем, відсутні спільні інтереси, почуття взаєморозуміння втрачено. Подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивачки. Крім того позивачка вказує, що спільній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Такий рівень сама позивачка не зможе забезпечити, тому відповідач, який є здоровим та працездатним і має змогу сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 від усіх його доходів. При сплаті відповідачем аліментів у зазначеному розмірі забезпечиться рівність при несенні обов`язку утримання дитини. Позивачка зазначає, що інших осіб на утриманні відповідача немає, він працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому він матиме змогу сплачувати такий розмір аліментів. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд розірвати зареєстрований шлюб з відповідачем; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. 17.03.2025 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області постановлено ухвалу про передачу указаної справи за підсудністю до Таращанського районного суду Київської області. 08.04.2025 справа надійшла до Таращанського районного суду Київської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2025 головуючим суддею в указаній судовій справі визначено суддю Невгада О.В.. 10.04.2025 суд постановив ухвалу, якою прийняв указаний позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.44-45). У прохальній частині позовної заяви викладено клопотання позивачки про розгляд справи без її участі (а.с.4). Відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не подав. 29.04.2025 відповідач через канцелярію суду подав «Заяву про підтримання позовних вимог щодо розірвання шлюбу та добровільного виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів» у якій просив справу розглядати за його відсутності (а.с. 52-57). 22.05.2025 до суду через ЕКЕС від представника позивачки - адвоката Бураго М.Д. надійшло клопотання про проведення судового засідання без її присутності (а.с. 100). Таким чином, позивачка, її представник та відповідач у судове засідання 22.05.2025 не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи повідомлені належним чином, подали клопотання про розгляд справи без їх участі. Суд бере до уваги, що відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи та вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Вивчивши позовну заяву, перевіривши викладені у ній обставини, дослідивши надані докази, суд встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин. Суд установив, що 22 жовтня 2016 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб у Оболонському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1634, що вбачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.10.2016 (а.с. 15). Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.01.2017 (а.с.16). Сторони зареєстровані і фактично проживають за різними адресами (а.с.13, 63). Відповідно до ст.\~1\~Сімейного Кодексу\~України (далі - СК України) побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, що визначено положеннями ст. 24 СК України. За змістом ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст.\~19\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст.\~105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя. За вимогами ч. 1 ст. 110, ст. 112\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст.\~111\~Сімейного кодексу\~України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись, відповідних заяв суду не подавали. Натомість відповідач [PERSON] суду подав «Заяву про підтримання позовних вимог щодо розірвання шлюбу та добровільного виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів» у якій визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу (а.с. 52-57). Згідно з положеннями частин третьої та четвертої ст.\~56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З матеріалів справи та позицій сторін суд установив, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя сторін не склалось та припинене. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Суд вважає встановленим, що позовна заява в частині розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами слід припинити шляхом його розірвання. Згідно з ч. 2 ст.\~114\~Сімейного Кодексу\~України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За ч. 3 ст.\~115\~Сімейного кодексу\~України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст.\~113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка змінювала прізвище при реєстрації шлюбу, але у позовній заяві не заявила вимогу про відновлення її дошлюбного прізвища, а тому суд вважає за можливе після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~ При вирішенні питання про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання сина, суд керується наступним. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст.\~2\~Сімейного кодексу\~України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18\~Конвенції «Про\~права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батьки або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.\~181\~СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з\~вимогами ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~183\~СК України,\~частка заробітку\~(доходу)\~матері,\~батька,\~яка буде\~стягуватися як\~аліменти на\~дитину,\~визначається судом. Статтею 141 СК України визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини не залежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як встановлено судом позивач та відповідач до цього часу перебувають в шлюбі, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого в свідоцтві про народження вказаний відповідач, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.01.2017 (а.с.16). Дитина проживає з позивачкою та знаходяться на її утриманні, що не заперечується сторонами. Як вже раніше зазначалось, відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, але подав до суду «Заяву про підтримання позовних вимог щодо розірвання шлюбу та добровільного виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів» у якій визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу (а.с. 52-57), а позов в частині стягнення з нього аліментів на утримання сина не визнав та просив в цій частині відмовити в задоволенні позовних вимог. Одночасно просив зобов`язати позивачку укласти з ним договір про сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 з усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття, а саме до [INFO] . При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Стаття 180 ЦПК України встановлює, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. В ухвалі суду від 10.04.2025, якою суд прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі, відповідачу було роз`яснено його право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач не скористався своїм правом та не подав зустрічний позов зі своїми вимогами, суд, дотримуючись принципу диспозитивності, вимогу відповідача, включену до Заяви від 29.04.2025, про зобов`язання позивачки укласти з ним договір про сплату аліментів, не розглядає з наведених вище причин. Разом з тим, суд бере до уваги ту обставину, що відповідач включив до Заяви від 29.04.2025 вимогу про зобов`язання позивачки укласти з ним договір про сплату аліментів розмірі 1/4 з усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття, а саме до [INFO] , тобто в розмірі, який відповідає розміру вимог позивачки, тим само фактично визнав обунтованість позовної вимоги щодо розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд також враховує обставини відповідно до ст.ст.182, 183 СК України, зокрема, що платник аліментів інших утриманців не має та аліментів не сплачує, є особою працездатного віку, працевлаштований (з 01.01.2024 працює в м. Києві за Договором підряду та вважається самозайнятою особою), відомостей про наявність тяжких захворювань або інших вад здоров`я суду не надано, а також не повідомлено будь-які інші обставини, що свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу і брати участь в утриманні малолітнього сина. Також суд звертає увагу на ту обставину, що сам відповідач у Заяві від 29.04.2025 стверджує, що не ухиляється від виконання обов`язку з утримання свого неповнолітнього сина, вже приступив до його виконання та надав докази однієї виплати за 24.04.2025 року на суму 1665 грн. (а.с. 71-72). На підставі наведеного вище, враховуючи, що відповідач надав докази лише одноразової сплати коштів на утримання неповнолітнього сина, суд вважає доведеною наявність фактичних і правових підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та вважає необхідним задовольнити позовну вимогу і в частині стягнення з відповідача аліментів та встановити розмір аліментів - 1/4 частину від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка повинна стягуватися на користь позивачки починаючи з 04.03.2025 - дня відправлення позовної заяви на адресу суду поштою і до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідно до ст . 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів позивачка звільнена, а за вимогу про розірвання шлюбу сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн. (а.с. 5). На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, - позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору у розмірі 605,60 грн. Решта судових витрат у розмірі 605,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Крім того, оскільки від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів позивачка звільнена, стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1\~211, 20 грн. за вимогу про стягнення аліментів. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved