Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

Адвокат Овсепян К.А., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даним позовом, який обґрунтовує тим, що 04.08.2012 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що з моменту укладання шлюбу, подружжя жило звичайним життям, і виховувало спільних дітей. В 2016 році, коли батько дітей виїхав за межі країни на заробітки, відносини у подружжя почали погіршуватися, відповідач почав рідко дзвонити та приїжджати до дітей та жінки. Не дивлячись на відстань, позивачка постійно намагалася знайти порозуміння та зберегти сім`ю. Натомість після народження другої спільної дитини Ніколь 2021 р.н., відповідач припинив підтримувати відносини із позивачем, як чоловік та дружина. На даний час шлюбні відносини між подружжям припинені, сторони не проживають разом протягом останніх трьох років. У сторін по справі різні погляди на сімейні відносини, внаслідок чого виникають непорозуміння та сварки, що призвело до втрати любові та поваги один до одного. Шлюб фактично перестав існувати, має формальний характер, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому просить суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачем. Також зважаючи на те, що спільні діти подружжя наразі є малолітніми та з народження постійно проживали з матір`ю, яка піклується про них, займається їх вихованням і розвитком, позивач вважає за доцільне, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача адвокат Овсепян К.А. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила задовольнити з підстав та мотивів наведених у позовній заяві, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечила. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання також не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, при цьому, від представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, а також про долучення до матеріалів справи висновку Органу опіки щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. Відповідач\~\~ [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, а тому суд в порядку\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 04 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Україна в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 39, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 04.08.2012 року. Від даного шлюбу у сторін народилися двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Приписами ст.110\~СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.\~112\~СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до\~ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Як встановлено у судовому засіданні, подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Стаття 51\~Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.\~56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Спору щодо поділу спільного майна позивачем не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Щодо визначення місця проживання дітей суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого з батьків надати можливість для такого спілкування. Як роз`яснено у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що після того, як сторони почали проживати окремо, малолітні діти: [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] залишились проживати та на даний час проживають з матір`ю [PERSON] , яка здійснює опіку над дітьми, доглядає їх, та піклується про їх здоров`я. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що на даний час визначити місце проживання дітей необхідно, виходячи з їх віку, фактичного місця знаходження на час розгляду справи та потреб у повсякденному житті. Зокрема, суд враховує те, що діти постійно проживають з матір`ю [PERSON] , яка має можливість забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей, що підтверджується висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 9/17/01-19 від 02.01.2025 року. Крім того, відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Однак, даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, [PERSON] не позбавляє права відповідача [PERSON] відвідувати дітей, спілкуватися з ними, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дітьми за місцем проживання позивача [PERSON] . Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Зважаючи на вищенаведене, а також з огляду на вік дітей, їх потреби та інтереси, суд приходить до висновку, що малолітніх [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] слід залишити проживати з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, враховуючи повне задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений останньою при поданні позову до суду в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved