Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

14 квітня 2025 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вогняна варта» (далі - ТОВ «Вогняна варта»), в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 лютого 2022 року по 19 липня 2022 року в сумі 37692 грн 72 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 15 листопада 2019 року він працював на посаді начальника відділу технічного контролю та ремонту в ТОВ «Вогняна варта». 22 лютого 2022 року наказом відповідача №14 його було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Непогоджуючись з вищевказаним наказом відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про скасування наказу директора ТОВ «Вогняна варта» від 22 лютого 2022 року №14 про його звільнення та поновлення на роботі на посаді начальника відділу технічного контролю та ремонту в ТОВ «Вогняна варта». Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленим 02 лютого 2022 року у цивільній справі №589/4111/22 за позовом [PERSON] до ТОВ «Вогняна варта» про скасування наказу про звільнення з посади та поновлення на роботі, позовні вимоги [PERSON] задоволено, наказ директора ТОВ «Вогняна варта» №14 від 22 лютого 2022 року скасовано, [PERSON] поновлено на посаді начальника відділу технічного контролю та ремонту ТОВ «Вогняна варта». Постановою Сумського апеляційного суду ухваленою 09 травня 2023 року рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області залишено без змін. 22 лютого 2022 року позивача було поновлено на посаді начальника відділу технічного контролю та ремонту ТОВ «Вогняна варта». Разом з цим, під час розгляду вищезазначеної цивільної справи №589/4111/22 питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не вирішувалося. 17 квітня 2025 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій роз`яснено учасникам право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу роз`яснено право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Ухвалу про відкриття провадження від 17 квітня 2025 року разом із позовною заявою та додатками отримано відповідачем в електронному кабінеті Електронного суду. (а.с.26) Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Із фотокопії трудової книжки позивача заповненої 2 травня 1988 року вбачається, що 15 листопада 2019 року [PERSON] було прийнято на посаду начальника відділу технічного контролю та ремонту ТОВ «Вогняна варта». Наказ №141-А від 14 листопада 2019 року. 22 лютого 2022 року [PERSON] звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Наказ №14 від 22 лютого 2022 року. (а.с.12-13) Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленого 02 лютого 2023 року у цивільній справі №589/4111/22 за позовом [PERSON] до ТОВ «Вогняна варта» про скасування наказу про звільнення з посади та поновлення на роботі: позов задоволено; скасовано наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вогняна варта» №14 від 22 лютого 2022 року про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу технічного контролю та ремонту ТОВ «Вогняна варта» з 22 лютого 2022 року. (а.с.16-17) Постановою Сумського апеляційного суду ухваленою 09 травня 2023 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вогняна варта» залишено без задоволення, а рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухвалене 02 лютого 2023 року у цивільній справі №589/4111/22 залишено без змін. (а.с.20-21) З матеріалів справи вбачається, що судом при розгляді цивільної справи №589/4111/22 за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Вогняна варта» про скасування наказу про звільнення з посади та поновлення на роботі, - питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не розглядалося. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу та незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому, право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Отже, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19). Згідно абз. 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів №9 від 06 листопада 1992 року у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Верховний Суд України в постанові від 14.09.2016 у справі №6-419цс16 сформував чинну правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Так, з урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку №100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 (два) календарні місяці роботи, що передують події, із якого пов`язана виплата, тобто до звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку №100 визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з роботи 22 лютого 2022 року, тому для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно врахувати середню заробітну плату за грудень 2021 року та за січень 2022 року. Згідно відомостей з Пенсійного фонду України з реєстру зареєстрованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5, індивідуальні відомості про застраховану особу) ТОВ «Вогняна варта» (код ЄДРПОУ 41411770) виплачена позивачу заробітна плата, за останні два місяці роботи, що передували його звільненню, становить 14860 грн. (7430 грн за грудень 2021 року та 7430 грн за січень 2022 року) При цьому, кількість відпрацьованих днів за вказаний період становить 41 робочий день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (грудень 2021 року, січень 2022 року) складає 14860 грн (7430 грн + 7430 грн)/41 = 362 грн 43 грн. Кількість робочих днів за період з 23 лютого 2022 року по 19 липня 2022 року складає 104 робочих днів. Отже, 362 грн 43 коп. (середньоденна заробітна плата) *104 (кількість робочих днів за час вимушеного прогулу) = 37692 грн 72 коп. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37692 грн 72 коп., при цьому вказана сума зазначена без відрахування податків та обов`язкових платежів, які мають бути відраховані під час виконання рішення суду. При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №9901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Також у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку про те, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такої обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку. Отже, аналізуючи наявні по справі докази в світлі наведених правових норм, надаючи їм належну правову оцінку, зважаючи на те, що відповідач відзиву на позовну заяву не надав, заперечення проти позову також не надав, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові ухваленій 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 констатувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 2 ст. 235 КЗпП України, за своїм змістом є заробітною платою. Водночас з огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускаєи негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, згідно із ч.1, ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року №3674-VI звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved