Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором №1252041 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» від 17.10.2023 у розмірі 114848,25 грн, а також понесені судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань та не погашає заборгованість за вказаним договором, що є підставою для позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 07.03.2025 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 64). Також даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. 11.04.2025 від представника відповідача надійшов відзив, в якому вона зазначила, що помісячні платежі є явно завищеними, не відповідають вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок свідчить про непропорційність великої суми компенсації за надані фінансові послуги за договором від 17.10.2023. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. На думку представника відповідача, хоча вказана норма була прийнята вже після підписання договору про надання споживчого кредиту №1252041 від 17.10.2023, однак позивач стягує грошові кошти також у період дії цього закону. Представник відповідача зазначає, що сторонами договору факторингу від 24.07.2024 не дотримано вимог ч. 1 ст. 1082 ЦК України. При цьому, позивачем до позовної заяви не долучено жодного фінансового документу, який підтверджує отримання кредиту саме відповідачем. До того ж, акцентує увагу на тому, що ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» не переконалось у платоспроможності відповідача, а останній є особою з інвалідністю 3 групи з 17.10.2024 (а.с. 68-137). Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.10.2023 між ТОВ «Слон Кредит» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Слон Кредит» було укладено договір № 1252041 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», який підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Н298 (а.с. 7-11). За умовами вказаного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000 грн строком на 360 днів, періодичністю платежів зі сплати процентів\~кожні 30 днів; сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,99 % в день (стандартна процентна ставка) та 0,299 % в день (знижена процентна ставка). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом\~122460 грн, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 114848,25 грн (п. 1.8., п.п. 1.8.1. та 1.8.2. договору). Кошти кредиту надаються ТОВ «Слон Кредит» в безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] (п. 2.1 договору). Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком № 1 до вищевказаного кредитного договору та підписана відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, доведено до відома останнього дати, види та розмір платежів за кредитом (а.с. 11). Відповідач ознайомився з інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит та підписав паспорт споживчого кредиту, зміст якого відповідає умовам укладеного кредитного договору (а.с. 11 зворот-13). ТОВ «Слон Кредит» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало відповідачеві кредитні кошти в розмірі 15000 грн, вказане підтверджується даними листа ТОВ «Пейтек Україна» вих. № 20240802-2678 від 02.08.2024, з якого вбачається, що останнє, маючи повноваження на підставі договору про переказ коштів № 06.06.2022-1 від 06.06.2022, перерахувало 17.10.2023 від ТОВ «Слон Кредит» кошти в сумі 15000 грн на платіжну картку клієнта, маска картки [NUMBER] (а.с. 29). 24.07.2024 між ТОВ «Свеа Фінанс» та ТОВ «Слон Кредит» укладено договір факторингу № 2407-24, за умовами якого ТОВ «Слон Кредит» відступило для ТОВ «Свеа Фінанс», а останнє набувало за плату права вимоги до боржників, вказаних в реєстрах боржників, що підтверджується даними договору факторингу та платіжної інструкції № 9703 від 25.07.2023 про оплату фінансування згідно договору факторингу (а.с. 30-38, 39). Відповідно до п. 3.1.1. вказаного договору факторингу права вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованостей, що зазначений в п. 2.2 цього договору на дату відступлення з правом подальшого нарахування (отримання) майбутніх процентів, штрафних санкцій, комісії та інших платежів, що передбачені кредитними договорами. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 24.07.2024 №2407-24 ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 1252041 від 17.10.2023 в сумі 98878,50 грн, з яких: 15000 грн\~заборгованість за основною сумою боргу, 83878,50 грн\~заборгованість за простроченими процентами (а.с. 41). Відтак, у відповідності до умов зазначеного договору факторингу ТОВ «Свеа Фінанс» за плату прийняло належні ТОВ «Слон Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників, зокрема до відповідача. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1252041 від 17.10.2023, за відповідачем рахується заборгованість в загальному розмірі 114848,25 грн, яка складається з: 15000 грн\~заборгованість за основним боргом та 99848,25 грн\~заборгованість за відсотками, яка нарахована до 04.02.2025 (а.с. 27-28). В матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем взятих на себе за кредитним договором зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в\~ст. 3 Цивільного кодексу України. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в\~статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Згідно\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою\~статті 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статтей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частин першої, другої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. При цьому, за змістом статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. \~ \~ \~ \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4\~ст. 263 ЦПК України). У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що\~Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Абзац другий частини другої\~статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені\~Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно\~ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно ч. 6\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. ст.\~3,\~12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно\~ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. \~ \~ \~ \~Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20. Судом встановлено, що між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] укладено 17.10.2023 договір №1252041 в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вищевказаним договором, надавши кредит в сумі 15000 грн відповідачу [PERSON] . Однак, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за вказаним договором у строки, передбачені договором, щодо повернення суми кредиту та процентів за користування коштами не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. За умовами договору сторонами погоджено суму кредиту, проценти за користування кредитними коштами, строк повернення коштів, тобто досягнуто згоди щодо істотних умов кредитних договорів, такий правочин, згідно з вимогами\~статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір, згідно зі\~статтею 629 ЦК України\~є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів\~статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а\~ст. 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому в договорі. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Щодо доводів відповідача відносно того, що встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки є несправедливим у розумінні\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить встановленим обмеженням\~ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування»\~та порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 21 Закону України «Про споживче кредитування»\~(у редакції чинній на момент укладення договору) визначено, що споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Таким чином, зазначені положення Закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Не може бути застосовано до спірних правовідносин і п. 5 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який зазначає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, оскільки ч. 5\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачі»\~містить посилання на те, що положення договору, яке визнано несправедливим, включаючи ціну договору, може бути змінено або визнано недійсним. Отже, вказана норма законодавства передбачає наявність окремої вимоги споживача про визнання недійсною умови договору з підстав її несправедливості. Позичальником не пред`явлено вимоги про визнання умов договору недійсними, в тому числі щодо установлення розміру процентної ставки. Також, суд вважає неспроможними доводи відповідача відносно того, що встановлена кредитним договором відсоткова ставка суперечить вимогам ч. 5\~ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», за якою максимальний розмір денної відсоткової ставки не може перевищувати 1%. Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~доповнено частиною п`ятою\~Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року, тобто після укладення договору №1252041 від 17.10.2023, а тому не стосується спірних правовідносин. Крім цього, п. 17\~Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування»\~визначено, що положення ч. 5\~ст. 8 вказаного Закону\~щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Так протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5\~розділу І цього Закону\~поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Тобто, відповідно до положень частини сьомої\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~у редакції\~Закону № 3498-IX\~продовження строку користування кредитом може здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору. Отже, посилання відповідача на норми ч. 5\~ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», є безпідставним, оскільки самим\~Законом України від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг»\~передбачено те, що він набрав чинності 24.12.2023, а кредитний договір було укладено 17.10.2023, тобто до набрання чинності цим Законом, а також те, що строк дії цього договору сторонами не продовжувався після набрання чинності указаним Законом, тому процента ставка нараховувалась у відповідності до чинного законодавства, яке діяло до набрання чинності цим Законом і підстави нараховувати понижену проценту ставку у розмірі 1% відсутні. З урахуванням фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що договір №1252041 від 17.10.2023 підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Умови договору викладено чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування, з якими відповідач погодився, підписавши договір, і додаткових заперечень щодо цих умов він не заявляв. Щодо стосується доводів відповідача відносно того, що ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» не переконалося у його платоспроможності суд відзначає, що критерії оцінки фінансового стану позичальника встановлюються кожним банком самостійно його внутрішніми положеннями щодо проведення активних операцій (кредитних) та методикою проведення оцінки фінансового стану позичальника. Надані відповідачем письмові докази про стан його здоров`я та проходження військової служби (а.с. 78-80) не можуть впливати на можливість повернення ним кредиту. Отже, встановлення судом факту невиконання відповідачем зобов`язань перед позивачем щодо погашення кредиту, є підставою для повного задоволення позову. Також, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 2422,40 грн (а.с. 57).

Outcome: approved