Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

[PERSON] через свого представника-адвоката Басараб Н.В. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов"язків покупця, мотивуючи йото тим, що [PERSON] є власником 11/18 часток квартири [ADDRESS] , які йому належать на праві приватної власності : 6/18 частин на підставі договору дарування від 1.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., 5/18 частин на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 11.12.2009 року. Позивач вказує, що йому у жовтні 2022 року стало відомо про пред`явлення до нього позову у справі №759/13169/22 за позовом [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, з якого він дізнався, що 5 січня 2022 року між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з другої сторони було укладено Договір міни 7/18 частин посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрованого в реєстрі за №66 . Вказує, що за умовами Договору міни [PERSON] , [PERSON] обміняли 7/18 часток у квартирі, вартістю 218 384 грн., які належали їм на праві спільної часткової власності, на тример Rowenta TN1400F1, який належав [PERSON] та на чайник Tefal KO261130, який належав [PERSON] , загальною вартістю 1668 грн., за що отримали грошову доплату в розмірі 216 716 грн., що дорівнює понад 99 % вартості частки нерухомого майна, тобто майже повну суму, а тому дійсною спрямованістю волі сторін при укладенні договору міни, мотиви вчинення ними правочину свідчать про ухилення власників частки нерухомого майна від надання переважного права на купівлю її частки іншому співвласнику, що свідчить про удаваність правочину, який насправді є договором купівлі-продажу. Позивач вважає, що спірний договір міни є удаваним правочином вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, а якщо укладений договір є договором купівлі - продажу, то в даних правовідносинах повинне застосовуватись правило переважного права співвласника майна на придбання частки у такому майні. Відповідачем [PERSON] 15.08.2024 року подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позов є безпідставним. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] через свого представника адвоката Кривов`яз О.В. подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вони просять відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позов є безпідставним, а договір міни не є удаваним, а спрямований на реальне настання наслідків, а саме обмін товарами. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Чорногуз О.В. 21.04.2025 року надала суду заяву в якій просила слухати справи у її відсутність, покладаючись на розсуд суду. Ухвалою суду від 14.06.2024 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Дослідивши наявні у справі докази та інші матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Згідно з частиною першою статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц. Суд зазначає, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 927/1099/22, від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, від 15 червня 2018 року у справі № 916/933/17. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір міни, як і договір купівлі-продажу, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар. Однак особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення. Якщо у договорі купівлі-продажу покупець зобов`язаний сплатити за передане йому у власність майно певну грошову суму, то у договорі міни оплата за переданий у власність товар здійснюється у вигляді передання іншого товару, виконання робіт чи надання послуг з можливою доплатою. Крім цього, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю, проте такого права він не має при укладенні договору міни. Під час розгляду справи в суді встановлено, що тример Rowenta TN1400F1, який належав [PERSON] та на чайник Tefal [NUMBER] , який належав [PERSON] , загальною вартістю 1668 грн , які були предметами договору міни, є звичайні, придбані в той же день 5.01.2022 року за декілька годин до вчинення договору міни та не мають будь-яких унікальних характеристик, які б обумовлювали зацікавленість відповідачів у отриманні саме таких речей. Також судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] отримали грошові кошти від [PERSON] , [PERSON] в розмірі 216 716 грн., а ринкова вартість відчужених часток квартири становила 218 384 грн. Дані обставини визнали як представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , так і відповідач [PERSON] в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже суд погоджується, що спірний договір міни від 05.01.2022 року за своїм змістом схожий на договір купівлі-продажу, а тому договір міни є удаваним правочином вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. Якщо укладений договір є договором купівлі - продажу, то в даних правовідносинах повинне застосовуватись правило переважного права співвласника майна на придбання частки у такому майні. Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що передбачені положеннями статті 362 ЦК України обмеження щодо розпорядження своєю часткою стосуються лише продажу частки співвласником. Переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно - стаття 734 ЦК України), довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту. Крім того, інші співвласники позбавлені переважного права на купівлю частки у праві спільної часткової власності у випадку її продажу з публічних торгів. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі №520/2224/19-ц (провадження № 61-4067св21). Статтею 716 ЦК України встановлено, що до договору міни застосовуються загальні положення, зокрема, про купівлю-продаж або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Договір купівлі-продажу є оплатним, двостороннім та консенсуальним. При цьому, вартість відчужуваного майна сплачується продавцеві лише у грошовому вираженні, тому істотною умовою договору є ціна, визначена сторонами шляхом обопільної згоди. Договір міни, як і договір купівлі-продажу, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар. Однак, особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення. Якщо у договорі купівлі-продажу покупець зобов`язаний сплатити за передане йому у власність майно певну грошову суму, то у договорі міни оплата за переданий у власність товар здійснюється у вигляді передачі іншого товару, виконання робіт чи надання послуг. За договором міни у його сторін виникає взаємний двосторонній обов`язок, та відповідне йому право вимоги, передати саме майно, при цьому компенсація різниці вартості майна не є обов`язковою умовою такого договору і залежить виключно від волевиявлення сторін угоди. Отже, характерною особливістю, що відрізняє договір міни від інших правочинів, є саме обмін одного товару (майна) на інший товар (майно). Крім цього, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю, проте такого права він не має при укладенні договору міни. У постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, від 24 грудня 2014 року в справі № 6-32466св14, від 22 травня 2013 року в справі № 6-5673св13 зроблено висновок про те, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. У свою чергу суди повинні оцінити зазначені доводи, подані сторонами докази та здійснити правильну кваліфікацію правочину, виходячи із відносин, які реально склались між його сторонами. Подібна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №761/36779/20. Матеріали справи не містять доказів надсилання [PERSON] письмової пропозиції [PERSON] , [PERSON] на купівлю частки квартири за встановленою в договорі ціною такого майна. Таким чином, суд констатує порушення права позивача як співвласника квартири на переважне право перед іншими особами купівлі частки такої квартири. Положеннями ч. 4 ст. 362 ЦК України встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Як було встановлено в ході розгляду справи, обов`язок внесення на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором фактично повинен сплатити покупець, позивач виконав. За таких умов суд вважає необхідним перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу, який фактично був укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . На підставі наведених у рішенні норм закону,

Outcome: approved