Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою Військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України до [PERSON] , про стягнення заборгованості. В грудні 2024 року до Ковельського міськрайонного суду Волинської області надійшла позовна заява Військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України до [PERSON] , про стягнення заборгованості. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2025 року матеріали позовної заяви були направленні за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. 26 лютого 2025 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України до [PERSON] , про стягнення заборгованості. Справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М. та ухвалою суду від 04 березня 2025 року було призначено справу до розгляду. В позовних вимогах позивач просять суд стягнути з [PERSON] на користь Військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України заборгованість в розмірі 50 052,27 грн. Обґрунтовують свої вимоги тим, що в ході роботи аудиторської групи [INFO] в [NUMBER] прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) було виявлено незаконне отримання коштів солдатом [PERSON] , який вчинив правопорушення відповідно до частини 4 статті 409 Кримінального кодексу України. З метою реагування на вищезазначене, комісією [NUMBER] прикордонного загону було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.04.2024 №175/5564/24, [PERSON] , як підозрюваному у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти військової служби правопорядку строком до 22.06.2024 включно. Відповідно до вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 по справі № 175/7825/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України та призначено покарання тримання у дисциплінарному батальйоні на строк 2 роки. Проте, відповідачу було виплачено грошове забезпечення за період не виконання обов`язків військової служби, а саме з 24.04.2024 по 30.04.2024. У зв`язку з чим виплачена сума грошового забезпечення підлягає поверненню, як борг з головного сержанта [PERSON] грошового забезпечення та додаткової винагороди за час перебування на гауптвахті на загальну суму 50 052,27 грн., яка включає: - грошове забезпечення за період з 24.04.2024 по 30.04.2024 - 5 751,62 грн.; - компенсація ПДФО 18% від суми грошового забезпечення 5 751,62 грн. за період з 24.04.2024 по 30.04.2024 1 035,29 грн.; - ЄСВ 22% суми грошового забезпечення 11 521,61 грн. за період з 24.04.2024 по 30.04.2024 - 1 265,36 грн.; - додаткова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за квітень 30 000,00 грн.; - компенсація ПДФО 18% від суми додаткової винагороди 30 000,00 грн. за квітень 5 400,00 грн.; ЄСВ 22% від суми додаткової винагороди 30 000,00 грн. за квітень 6 600,00 грн. 16.11.2024 у відповідності до статті 12 Закону Про матеріальну відповідальність на адресу [PERSON] було направлено лист «Про добровільне відшкодування завданої шкоди» №10/10499-24-Вих та запропоновано останньому відшкодувати у добровільному порядку завдану державі в особі [NUMBER] прикордонного загону шкоду у розмірі 50 052,27 грн. Станом на день звернення до суду відповіді від [PERSON] не надходило, у зв`язку з чим [NUMBER] прикордонний загін вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. У судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце були належним чином повідомленні. Просили справу слухати за їх відсутності. Відповідач у судовому засіданні не з`явився. Про час та місце був належним чином повідомлений. Клопотань не надав. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. В силу положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що в ході роботи аудиторської групи [INFO] в [NUMBER] прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) було виявлено незаконне отримання коштів солдатом [PERSON] , який вчинив правопорушення відповідно до частини 4 статті 409 Кримінального кодексу України. З метою реагування на вищезазначене, комісією [NUMBER] прикордонного загону було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.04.2024 №175/5564/24, [PERSON] , як підозрюваному у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти військової служби правопорядку строком до 22.06.2024 включно. Відповідно до вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 по справі № 175/7825/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України та призначено покарання тримання у дисциплінарному батальйоні на строк 2 роки. Проте, відповідачу було виплачено грошове забезпечення за період не виконання обов`язків військової служби, а саме з 24.04.2024 по 30.04.2024. У зв`язку з чим виплачена сума грошового забезпечення підлягає поверненню, як борг з головного сержанта [PERSON] грошового забезпечення та додаткової винагороди за час перебування на гауптвахті на загальну суму 50 052,27 грн., яка включає: - грошове забезпечення за період з 24.04.2024 по 30.04.2024 - 5 751,62 грн.; - компенсація ПДФО 18% від суми грошового забезпечення 5 751,62 грн. за період з 24.04.2024 по 30.04.2024 1 035,29 грн.; - ЄСВ 22% суми грошового забезпечення 11 521,61 грн. за період з 24.04.2024 по 30.04.2024 - 1 265,36 грн.; - додаткова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за квітень 30 000,00 грн.; - компенсація ПДФО 18% від суми додаткової винагороди 30 000,00 грн. за квітень 5 400,00 грн.; ЄСВ 22% від суми додаткової винагороди 30 000,00 грн. за квітень 6 600,00 грн. 16.11.2024 у відповідності до статті 12 Закону Про матеріальну відповідальність на адресу [PERSON] було направлено лист «Про добровільне відшкодування завданої шкоди» №10/10499-24-Вих та запропоновано останньому відшкодувати у добровільному порядку завдану державі в особі [NUMBER] прикордонного загону шкоду у розмірі 50 052,27 грн. Станом на день звернення до суду відповіді від [PERSON] не надходило, у зв`язку з чим [NUMBER] прикордонний загін вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. За результатами внутрішнього аудиту [NUMBER] прикордонного загону Державної прикордонної служби України направлено заперечення №09/6760 від 24.08.2024 на адресу СхРУ (Додаток №7) в якому зазначено, що відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: згідно частини 2 статті 24 військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань). Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні. Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини четвертої, підпунктів "д" пунктів 1 та 2 частини п`ятої та підпункту "д" пункту 1, підпункту "ґ" пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону. Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1 (встановлена відсутність події кримінального правопорушення), 2 (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення;), 3 (не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати) частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Відносно головного сержанта [PERSON] , відповідно до ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.04.2024 № 175/7825/24, підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст.409 КК України обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти військової служби правопорядку строком до 22.06.2024 включно та відповідно до вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 по справі № 175/7825/24 визнано винним за ч. 4 ст.409 КК України та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі. На підставі статті 62 КК України замінено покарання у виді двох років позбавлення волі на два роки тримання у дисциплінарному батальйоні. Відповідно до наказу начальника [NUMBER] прикордонного загону від 30.04.2024 № 390-ОС «Про особовий склад» на підставі листа начальника [NUMBER] прикордонного загону від 25.04.2024 № 08/4364-24-Вих «Про надання інформації» головного сержанта [PERSON] зараховано у розпорядження начальника [NUMBER] прикордонного загону та припинено виплату грошового забезпечення з 24.04.2024. Згідно архівної відомості головному сержанту [PERSON] 15.04.2024 здійснено виплату грошового забезпечення за період з 01.04.2024 по 30.04.2024 в сумі 24 649,80 грн (ЄСВ 22% - 5 422,96 грн, компенсація ПДФО 18% - 4 436,96 грн), що, в свою чергу, порушує вимоги підпункту 4 пункту 5 Глави V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 року за № 854/32306 (далі Інструкція 558) «Військовослужбовцям, стосовно яких у кримінальному провадженні застосовано запобіжні заходи у вигляді цілодобового домашнього арешту чи тримання під вартою, виплата грошового забезпечення припиняється з дня фактичного направлення під цілодобовий домашній арешт або взяття під варту». Відповідно, зайво виплачене грошове забезпечення за період з 24.04.2024 по 30.04.2024 складає 5 751,62 грн., ЄСВ 22% - 1 265,36 грн., компенсація ПДФО 1 035,29 грн., разом з податками 8 052,27 грн. Відповідно до 6,1 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» (далі Закон) Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, на який покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні. Відповідно до статті 27 Закону фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Статтею 28 Закону передбачено, що забезпечення діяльності органів Державної прикордонної служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, через державне оборонне замовлення та закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти. Відповідно до вступної частини Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних сил України» від 24.03.1999 №22-23 (далі Статут внутрішньої служби ЗСУ) дія даного Статуту поширюється на військовослужбовців Державної прикордонної служби України. Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №47 (Далі Закон Про матеріальну відповідальність) визначено підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків. Частиною 2 статті 1 Закону Про матеріальну відповідальність визначено, що інше майно це нерухоме та рухоме державне майно (крім військового майна, закріпленого за військовою частиною, установою, організацією, закладом), майно, залучене під час мобілізації, а також грошові кошти. Відповідно до частини 5 Закону Про матеріальну відповідальність визначено, що пряма дійсна шкода це збитки завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. Таким чином, незаконне отримання іншого майна грошових коштів, є прямою дійною шкодою завданою військовій частині. Статтею 12 Закону Про матеріальну відповідальність визначено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Стаття 8 Закону Про матеріальну відповідальність «Проведення службового розслідування»: Посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів. У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», інше майно - нерухоме та рухоме державне майно (крім військового майна, закріпленого за військовою частиною, установою, організацією, закладом), майно, залучене під час мобілізації, а також грошові кошти. Відповідно до статті 1212 загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з статтею 1213 повернення в натурі безпідставно набутого майна, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц зазначив, що під час застосування правил статті 1215 ЦК України як винятку із статті 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. Таким чином, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику. Оскільки, грошові кошти набуті відповідачем недобросовісно, тому у відповідача виник обов`язок щодо повернення позивачу безпідставно набутого грошового забезпечення. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved