Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 47/100 частин земельної ділянки площею 0,0600 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що є співвласником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1998 року. Земельна ділянка під житловим будинком належала попередньому власнику [PERSON] на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ХС-ХІХ-1 від 05.05.1994 р. Ухвалою Дніпровського райсуду м. Херсона від 19.06.1997 року виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 282,00 кв.м, в тому числі площу під будівлями за адресою: [ADDRESS] та виділив в користування [PERSON] земельну ділянку площею 318,0 кв.м. Вказала, що оскільки відчуження земельної ділянки відбулось в період 1995-1998 р., то застосовуються норми земельного законодавства в редакції чинній на той час, зокрема, що при відчуженні об`єктів нерухомого майна закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем права власності. Вважає, що у зв`язку із переходом до неї права власності на 47/100 частин на будинок, має право на визнання за собою права власності на належну попередньому власнику земельну ділянку. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не прибула, в матеріалах справи наявна заява представника позивачки про розгляд справи у відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка та третя особа в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини не явки суд не повідомляли. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи ухваливши заочне рішення. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №394692972 від 12.09.2024 р. житловий будинок [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] із часткою 47/100 та [PERSON] із часткою 53/100. Земельна ділянка площею 0,0600 га за адресою: [ADDRESS] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ХС-ХІХ-1 від 05.05.1994 року належала [PERSON] . Ухвалою Дніпровського райсуду м. Херсона від 19.06.1997 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , згідно якої виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 282,2 кв.м, в тому числі площу під будівництвом. Виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 318,2 кв., в тому числі під будівництвом. У відповідності до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент складення договору купівлі-продажу будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Відповідно до ч. 1\~ст.377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 02.11.2022 у справі № 606/621/15, правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії\~статті 30 ЗК України\~в редакції 1992 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами\~статті 120 ЗК України\~в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала\~стаття 377 ЦК України.\~ Стаття 120 ЗК України\~(в редакції\~Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція\~статті 120 ЗК України\~(зі змінами, внесеними\~Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)). Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачка не може розпоряджатись своєю часткою у праві власності на земельну ділянку, виходячи із того, що відповідно до законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, був передбачений автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права, суд вважає, що позивачка станом на 1998 рік набуває права власності на частину земельної ділянки за адресою: за адресою [ADDRESS] пропорційної до розміру її частки у праві власності на будинок (47/100 частин). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 20 травня 2025 року.

Outcome: approved