Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом що [PERSON] про визнання договору дарування недійсним посилаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка заповідала належне їй домоволодіння за адресою [ADDRESS] позивачу та її сину [PERSON] . Позивач надала сину доручення на оформлення спадкових прав та сином було отримано свідоцтво про спадщину. У квітня 2021 року син одружився з відповідачем. Позивач неодноразово надавала фінансову допомогу сину. За проханням відповідача, вона передала останній правовстановлюючий документ на зазначене домоволодіння та земельну ділянку. У послідуючому, син повідомив, що необхідно сходити в офіс для оформлення майна та отримання документів, що на думку позивача мало бути свідоцтво про спадщину, на що вона погодилась. У кінці листопада 2023 року у приватного нотаріуса Дяченко В. вона підписала якісь документи, які забрала відповідач. Через 2-3 дні після цього раптово помер син. Позивач звернулась до відділення поліції із заявою про вчинення злочину за ч.2 ст. 190 КК України. Було порушено кримінальне провадження, яке закрито на підстав п.5 ч.1 ст. 284 КПК України. Договір дарування від 22 листопада 2023 року є таким , що укладений під впливом обману, оскільки позивача введено в оману щодо його правових наслідків. На момент його підписання, позивач не отримала належного роз`яснення змісту та правових наслідків цієї угоди , вона не відповідала реальній волі на момент укладення договору. Просила визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. за № 3693. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13.11.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 25.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2025 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала та пояснила, що відповідач забрала у неї документи, щоб оформити спадщину. Їй було відомо, що її син оформив на її ім`я спадкові права на майно померлої матері, оскільки вона надавала йому доручення. Нею підписувались якісь документи в БТІ, проте вона їх не читала. У приватного нотаріуса документ не читала, бо була без необхідних окулярів. Він зачитував, але за станом здоров`я вона не зрозуміла. Не повідомляла нотаріуса , що погано чує, сказала, що без окулярів, також не говорила нотаріусу, що за станом здоров`я не може бути присутньою під час вчинення нотаріальної дії. Після цього всі документи забрала відповідач. Як вийшли від приватного нотаріуса, син повідомив, що це був договір дарування та сказав, що хай так і буде. Ні в цей же день, ні в наступний вона не зверталась до нотаріуса з повідомленням, що це не той договір, який вона бажала оформити. Нотаріус у день укладення договору дарування не попередив про наслідки, що право власності переходить сину, не запитав її бажання. Вона нічого не читала, оскільки довірилась нотаріусу та сину з невісткою. Позивач не бажала вчиняти договір дарування. Вона вірила та довіряла відповідачу, яка ввела її в оману. На той час у них були довірчі відносини. 28 травня 2024 року сторони не домовились щодо оформлення спадкового майна на ім`я позивача, вона пропонувала відповідачу кошти за відмову від спадщини. Просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що позивач була введена в оману та не бажала укладати договір дарування. Просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала , підтримала наданий відзив, згідно якого вважає їх безпідставними. Позивач посилається, що вона з`явилась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на майно померлої матері, проте з її слів дане свідоцтво вона отримала у 2004-2005 рр. Позивач намагалась вирішити з відповідачем питання спадщини, а після не досягнення згоди звернулась до поліції, а потім до суду. Договір укладений з дотриманням норм чинного законодавства, а тому просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа\~приватний нотаріус\~Полтавського міського\~нотаріального округу\~ Полтавської\~області Дяченко\~В.А.\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~належним чином\~повідомлений про\~час та\~місце розгляду\~справи,\~надав письмові\~пояснення відповідно\~до яких\~вважає позовні\~вимоги такими,\~що не\~підлягають задоволенню.\~Позивач особисто\~розписалась у\~реєстрі для\~реєстрації спадкових\~дій \~про вчинення\~нотаріальної дії,\~а саме\~дарування \~частки житлового\~будинку з\~господарськими спорудами\~за адресою\~ [ADDRESS] .\~Також у\~цей день\~ [PERSON] \~підписала заяву,\~що частка\~зазначеного нерухомого\~майна \~є її\~особистою власністю\~та набута\~шляхом спадкування\~ та\~внаслідок \~дарування вищевказаної\~частки будинку\~не буде\~порушено прав\~та законних\~інтересів малолітніх,\~неповнолітніх,\~непрацездатних дітей\~та інших\~осіб. \~Під час\~ посвідчення договору дарування [PERSON] \~та [PERSON] між собою спілкувалися з приводу того, що після дарування частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, її син [PERSON] \~ стає власником усього будинку в цілому. Подарувати свою частку будинку вона хотіла раніше, але весь час перебуває за кордоном і нарешті все це здійснилося. Спірний договір дарування вчинений відповідно до вимог законодавства Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . 23 жовтня 2021 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Згідно договору дарування від 22 листопада 2023 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3693, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Пунктом 5 договору сторони стверджують, що: вони не визнані недієздатними та обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; нотаріусом доведено до відому обдарованого зміст заяви , поданої нотаріусом дарувальником про те. Що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю; перебувають у родинних відносинах, обдаровуваний є сином дарувальника. Пунктом 6 визначено, що сторони свідчать, що у тексті даного договору визначені усі істотні умови, що стосуються дарування зазначеної частки будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового визначення. Зміст ст.ст. 182, 226-236, 319, 334, 640,717-728 Цивільного кодекс України, ст.ст. 57,59, 60, 62, 65 Сімейного кодексу України, ст. 174 Податкового кодексу України, ст.ст.3,4,ч.1 ст.12, ч.12 ст.18 , ч.5 ст.20, ст.31-2, ст.34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», сторонам нотаріусом роз`яснено. Сторони стверджують, що зміст даного договору та зміст вищезазначених норм законодавства їм зрозумілий, питань, які залишилися б незрозумілими для них, немає. У пункті 10 викладено, що сторони цього правочину, стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому правочину. Сторони цього правочину, стверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам. Пункт 12 містить, що договір прочитано нотаріусом вголос в присутності сторін та самими сторонами особисто. Договір підписаний сторонами особисто. [INFO] [PERSON] помер. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 червня 2024 року, яке видане приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т.Є., [PERSON] отримала у спадщину частку житлового будинку з господарським спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2024 року встановлено, що у провадженні СВ ВП №1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області перебували матеріали досудового розслідування за № 12024170430000647 від 21.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Відомості до ЄРДР внесені на підставі заяви [PERSON] , яка надійшла до відділу поліції 21 червня 2024 року. В ході досудового розслідування, зокрема із заяви про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] встановлено, що у кінці листопада 2023 року у приватного нотаріуса Дяченко В. А. вона підписала якийсь документ, які забрала її невістка [PERSON] .. Через 2 дні після цього раптово помер її син. Після цієї події вона виявила, що в дійсності за 2 дні до смерті сина, 22.11.2023 року у приватного нотаріуса вона підписала документи не щодо оформлення спадщини за заповітом своєї матері, як вона вважала, а договір дарування, згідно якого подарувала свою частку власності сину [PERSON] . Внаслідок вчинення правочину, зміст та наслідки якого [PERSON] , з її показань, не бажала та не розуміла, її син став власником всього нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . Після смерті сина [PERSON] , [PERSON] отримала у спадок як дружина майно за адресою [ADDRESS] у відповідній частині, що завдало значної шкоди [PERSON] , яка на момент підписання договору дарування не мала на те в дійсності волевиявлення оскільки це не відповідало її інтересам, внутрішній волі. Підписання договору дарування не було нею усвідомлено, а умови його зрозумілими та такими, що відповідали реальній домовленості з сином. Досудовим розслідуванням встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Кримінальне провадження закрито за п.5 ч.1 ст. 284 КПК України. Постанова у встановленому порядку не оскаржувалась. За змістом статей\~15\~та\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною\~першою\~статті\~717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог частини\~першої\~статті\~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина\~друга\~статті\~215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина\~третя\~статті\~215 ЦК України). Судом встановили, що оспорюваний договір дарування підписаний сторонами правочину, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.3,4\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не надала належних, достовірних і достатніх доказів, а отже у судовому засіданні не знайшло підтвердження, про те, що договір дарування частини домоволодіння був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до частини\~першої\~статті\~230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті\~230 ЦК України\~свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, не вигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац другий частини\~першої\~статті\~229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "тлумачення норм статті\~230 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею\~230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)". Позивач не довела того, що [PERSON] чи відповідач ввели її в оману, а отже при укладенні договору вона діяла всупереч своїй волі та дійсних намірів. Також суд приймає до уваги, що позивач у судовому засіданні пояснила, що про укладення спірного договору дарування їй стало безпосередньо відомо в день укладення цього правочину, після його підписання. Проте останньою не було вчинено жодних дій на захист своїх прав аж до 21 червня 2024 року, а саме звернення до правоохоронних органів. Є слушним посилання представника відповідача, що звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення мало місце, після недосягнення між сторонами угоди щодо розподілу спадкового майна, а саме відмови відповідача від спадкових прав на спірну частину нерухомого майна. Дані обставини не заперечувались і позивачем у ході судового розгляду. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] суду повідомили, що тривалий час є добрими знайомими позивача. Остання планувала скласти заповіт на сина відносно майна, що розташоване в мікрорайоні Юровка м. Полтави. Жодна з них не була присутня при укладенні договору, про його існування дізнались зі слів позивача після смерті сина. Суд критично відноситься до пояснень позивача, що остання не була обізнана щодо захисту своїх прав після укладення договору дарування, оскільки вона мала можливість безпосередньо після вчинення зазначеного правочину звернутися за правовою допомогою, до відповідних правоохоронних органів, що нею і було зроблено у червні 2024 року, тобто через 7 місяців після отримання свідоцтва про право на спадщину на майно померлого [PERSON] . Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспореного правочину недійсним, оскільки позивач не довела належними і допустимими доказами підстав заявлених нею вимог. За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed