Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи 21.03.2025 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася в суд з позовом до Володимирської РДА, ГУ Держгеокадастру у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Павлівська сільська рада Володимирського району Волинської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову ствердила, що її матір [PERSON] та [PERSON] з 1953 року проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , однак заповіту, на належне йому на праві приватної власності майно, не склав, тому після його смерті відкрилася спадщина за законом. До складу спадщини, в числі іншого належного йому на праві приватної власності майна, увійшло право на земельну частку (пай) розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Порицький». У [PERSON] , на час відкриття спадщини, після його смерті, дітей, спадкоємців першої та другої черги не було. Після смерті останнього її матір [PERSON] , яка була зареєстрована та постійно проживала з померлим однією сім`єю, як чоловік та дружина більше 42-х років, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, яке перебувало на утриманні [PERSON] з часу виходу на пенсію включно з останнім роком до дня його смерті. 12.05.1996 року [PERSON] склала заповіт на її ім`я ( [PERSON] ), а [INFO] [PERSON] померла. Таким чином, після смерті її матері залишилося спадкове майно, що належало покійній на праві приватної власності, в тому числі i майно, яке вона успадкувала після смерті [PERSON] , як така, що вступила у фактичне володіння та управління спадковим майном і перебувала на його утриманні протягом останнього року до дня смерті [PERSON] . Частину спадщини після смерті матері, яка складається з права на майновий пай у загальному пайовому майновому фонді CBK «Порицький» та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2.89 гa, вона успадкувала, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. На даний час у неї виникла необхідність оформити право на частину спадкового майна, яке успадкувала її мати після смерті [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав. Проте, оформити спадщину в нотаріальному порядку вона не може, оскільки відсутні належні документи, які підтверджують той факт, що її матір [PERSON] , яка померла [INFO] , перебувала на утриманні [PERSON] , який помер [INFO] , не менше одного року до дня його смерті. Через відсутність належних документів, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом i запропоновано звернутися до суду із заявою про встановлення факту перебування її матері на утриманні вітчима [PERSON] не менше одного року до дня його смерті. Щодо утримання її матері [PERSON] , позивач зазначає, що з 1953 по 09.09.1995 її матір ( [PERSON] ) проживала однією сім`єю із [PERSON] , тобто по день його смерті, i перебувала на його утриманні з часу виходу у 1973 році на пенсію, в тому числі протягом останнього року до дня його смерті. Її мати була старшою за [PERSON] на 11 років, оскільки [PERSON] отримувала мінімальну пенсію, вона перебувала на утриманні [PERSON] , оскільки він був молодшим за віком, постійно працював у колгоспі, отримував більші доходи, які були основним постійним джерелом засобів для їхнього існування. Впродовж усього життя вони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що притаманно для сім`ї. Крім того, зазначає, що не може оформити спадщину в нотаріальному порядку, оскільки відсутні належні правовстановлюючі документи на право на земельну частку (пай) розміром 2,72 га в умовних кадастрових гектарах, що розташована в адміністративно-територіальних межах Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, виготовлених на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У зв`язку з вищенаведеним нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) та рекомендовано звернутися до суду. Враховуючи зазначені обставини i той факт, що існує cпip про право, вона вимушена звернутися до суду із позовом про встановлення факту перебування її матері [PERSON] на утриманні [PERSON] протягом останнього року до дня його смерті та визнання за нею - [PERSON] , права на право на земельну частку (пай), яке вона успадкувала в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач ГУ Держгеокадастру у Волинській області скористалося наданим правом та 03.04.2025 року подало відзив в якому зазначило, що у позовній заяві [PERSON] жодним чином не зазначено, які права позивача було порушено саме Головним управлінням, а тому відсутні підстави вважати належним відповідачем у даній справі Головне управління Держгеокадастру у Волинській області. Крім того, у прохальній частині, позивач просить суд встановити юридичний факт та визнати право власності на земельну частку (пай), однак дані вимоги не відносяться до повноважень ГУ Держгеокадастру у Волинській області та не вимагають вчинення будь-яких дій. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача (Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Позивачем не доведено в чому полягає незаконність дій Головного управління, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими оскільки в позовній заяві жодним чином не аргументовано порушення Головним управлінням вимог законодавства. А тому, ГУ Держгеокадастру у Волинській області не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки жодним чином не порушило права позивача. У зв`язку з наведеним, ГУ Держгеокадастру у Волинській області просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову до ГУ Держгеокадастру у Волинській області. ІІ. Позиція учасників процесу Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Волинській області - Гаврилюк М.О. в судовому засіданні заперечила щодо позовних вимог до ГУ Держгеокадастру у Волинській області з підстав зазначених у відзиві. Представник відповідача Володимирської РДА Волинської області - Гаврилюк Ю.Д. в попередньому судовому засіданні ствердив, що Володимирська РДА є правонаступником Іваничівської РДА, на сьогоднішній день розпорядниками земель є Павлівська сільська рада. Іваничівська РДА, щодо земель, які були поза межами населених пунктів, видавала тільки сертифікати. Також 21.05.2025 року на адресу суду представник відповідача Володимирської РДА Волинської області - Гаврилюк Ю.Д. подав заяву про проведення судового засідання 26.05.2025 року без його участі, позовні вимоги визнав, не заперечив проти їх задоволення. Представники третьої особи Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області - Никитюк М.С. та Пенцак Л.І. в попередньому судовому засіданні зазначили, що на даний час земельна частка (пай) 2,72 га перебуває в оренді, оскільки до цього часу пай не був витребуваний. Зазначили, що якщо за позивачем буде визнано право власності на землю, Павлівська сільська рада не буде мати претензій, договір оренди буде припинений. Також 21.05.2025 року на адресу суду представники Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області - Никитюк М.С. та Пенцак Л.І. подали заяви про проведення судового засідання 26.05.2025 року без їхньої участі, не заперечили, щодо задоволення позову. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 24.03.2025 року заяву судді Іваничівського районного суду Волинської області Бєлоусова А.Є. від 24.03.2025 року в цивільній справі №156/314/25 задоволено. Цивільну справу № 156/314/25 передано до канцелярії Іваничівського районного суду Волинської області для виконання вимог ст. 33 ЦПК України. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 року визначено для розгляду цивільної справи №156/314/25 суддю Федечко М.О. Ухвалою суду від 25.03.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі № 156/314/25. Ухвалою суду від 16.04.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №156/314/25 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Ухвалою суду від 08.05.2025 року відкладено судове засідання та визнано обов`язковою явку в судове засідання представника відповідача Володимирської РДА та представника третьої особи Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області для дачі особистих пояснень у цивільній справі № 156/314/25. В судовому засіданні 21.05.2025 року ухвалено відкласти розгляд справи на 26.05.2025 року. Заслухавши вступне слово учасників цивільної справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. ІV. Обставини справи, встановлені судом В ході розгляду цивільної справи судом встановлено, що позивач є дочкою [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.07.1952 року (а.с. 11). Позивач змінила своє прізвище на « [PERSON] » під час одруження [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 01.08.1961 року. (а.с. 12). Відповідно до копії довідки Павлівської сільської ради від 16.01.2025 року, [PERSON] дійсно проживала з [PERSON] однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в [ADDRESS] та перебувала на його утриманні протягом останнього року до дня його смерті (а.с. 17). Згідно з актом обстеження комісією Старопорицького старостинського округу від 16.01.2025 року, [PERSON] дійсно проживала з [PERSON] однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в [ADDRESS] з 1953 року по 09.09.1995 рік (а.с. 18). Відповідно до копії виписки з погосподарської книги №2 за 1991-1995 с. Старий Порицьк, Павлівської сільської ради, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 1956 року побудови належав [PERSON] . Номер об`єкта по господарського обліку 0002-94. Список членів господарства: [PERSON] , голова господарства, працює К-п Дзерж. та дружина [PERSON] зазначена, як непрацююча у графі "місце роботи та посада" (а.с. 15-16). [PERSON] помер [INFO] в с. Старий Порицьк, Іваничівського району, згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.09.1995 року (а.с. 13). Мати позивача [PERSON] померла [INFO] в м. Нововолинськ, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видана відділом РАЦС Нововолинського МУЮ 15.03.2006 року (а.с. 10). Відповідно до копії заповіту від 12.05.1996 року засвідченого [PERSON] (секретарем виконкому Старопориської сільської ради), [PERSON] заповіла все своє майно позивачу [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину [PERSON] є спадкоємцем зазначеної в заповіті цілої частки майна після смерті [PERSON] (а.с. 20). Згідно з копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0219743 від 17.05.2000 року, на ім`я [PERSON] було видано документ про його право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у КП «Порицький» розміром 2,72 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с. 14). Згідно з державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №053961 від 20.12.2006 року [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, є власником земельної ділянки площею 2,89 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах Старопорицької сільської ради, Іваничівського району Волинської області (а.с. 21). Відповідно до копії страхового свідоцтва по страхуванню від нещасних випадків від 14.06.1981 року, у випадку смерті [PERSON] страхову суму мала б отримати [PERSON] (а.с. 22). Державним нотаріусом Кононенко Л.С. 07.11.2023 року було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну ділянку (пай) згідно сертифіката ВЛ №0219743 в розмірі 2,72 в умовних кадастрових гектарах, що належала [PERSON] , яка померла [INFO] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті [PERSON] та рекомендовано звернутися [PERSON] до суду із заявою про встановлення того факту, що [PERSON] , яка померла [INFO] перебувала на утриманні [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 23). Державним нотаріусом Кононенко Л.С. 26.07.2024 року було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну ділянку (пай) згідно сертифіката ВЛ №0219743 в розмірі 2,72 в умовних кадастрових гектарах, що належала [PERSON] , яка померла [INFO] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті [PERSON] та рекомендовано звернутися [PERSON] до суду із заявою про визнання права на право на земельну частку (пай) розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах, що розташована в адміністративно-територіальних межах Павлівської сільської ради (а.с. 24). Згідно з відповіддю ГУ ПФУ у Волинській області [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області не перебували (а.с. 26). Відповідно до копії відповіді ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 12.03.2025 №29-3-0.331-102/14-25, вартість земельної частки (паю) на території Володимирського (Іваничівського) району Волинської області по колишньому СВК «Порицький» з врахуванням коефіцієнтів індексації станом на 01.01.2025 року, становить 120 161,70 грн. Розмір земельної частки (паю) становить 2,72 умовних кадастрових гектарів (а.с. 27). Відповідно до інформаційних довідок із Спадкового реєстру, спадкова справа на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] , в Іваничівській ДНК не заводилась, заповіти не посвідчувались. Спадкова справа на ім`я [PERSON] в Іваничівській ДНК була заведена під номером 206/2006. Заповіти в Іваничівській ДНК не посвідчувались (а.с. 62). Після смерті [PERSON] заводилася спадкова справа №206/2006 від 15.03.2006 року за заявою [PERSON] та видано свідоцтва про право на спадщину №41417931 від 04.10.2006 року та № 41417938 від 04.10.2006 року (а.с. 84-93). Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази в яких зазначила, що [PERSON] це її бабуся. [PERSON] , коли приїхала з дочкою в с. Старий Порицьк почала працювати у колгоспі, познайомилася із [PERSON] , який був молодший за неї на 11 років, останній дітей не мав. Вони почали жити разом в с. Старий Порицьк, будувати будинок з господарськими будівлями та спорудами, не одружувалися, дітей спільних не мали. [PERSON] працював також у колгоспі - «конюхом». [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] , оскільки отримувала малу пенсію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що він народився в сел. Іваничі, однак переїхав жити у с. Старий Порицьк. [PERSON] та [PERSON] знає, вони проживали однією сім`єю недалеко від нього. [PERSON] був сиротою, рідних дітей не мав, працював постійно у колгоспі, мав ще інший підробіток, також обробляв землю. Крім цього в ході розгляду цивільної справи судом встановлено, що у цивільній справі №156/940/24, було ухвалено рішення від 27.11.2024 року, яке набрало законної сили 07.01.2025 року, а саме у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області, яка діє від імені та в інтересах відповідної територіальної громади, про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом та про встановлення факту, що має юридичне значення було відмовлено у зв`язку з пред`явленням позову не до належного відповідача. Після чого позивачем пред"явлено позов до Володимирської районної державної адміністрації та ГУ Держгеокадастру у Волинській області, який на даний час розглядається. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 5 передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.7 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а саме, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначено, що "справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах". А згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу (ЦК) України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності визнано непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Як зазначено в ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). В свою чергу, за змістом ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Відповідно до ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. На час смерті [PERSON] чинними були положення Цивільного кодексу (ЦК) Української РСР (ухвалений 18.07.1963), які регулювали, зокрема, спадкові правовідносини. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Спадкоємцями могли бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, зокрема, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР до числа спадкоємців за законом належали, зокрема, непрацездатні особи, котрі перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців такі особи успадковували нарівні зі спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно було, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалась належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила ст. 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 у справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19) висловлені правові позиції, згідно з якими «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності, абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених п. 1-5 ч.1 ст. 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що у ч.1 ст. 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01.07.2003, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, встановлений у ч.2 ст. 1277 ЦК України та в абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01.07.2003». Отже, до спадщини після смерті [PERSON] , яка відкрилась [INFO] , застосуванню підлягають норми ЦК УРСР. У ч.1 ст. 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (ст. 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01.07.2003, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 681/1526/19 (провадження № 61-7328св20). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)). Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки [PERSON] в ході розгляду справи, жодним чином не зазначено, які права позивача було порушено саме Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області, позовні вимоги не відносяться до повноважень останнього, позивачем не доведено в чому полягає незаконність дій Головного управління щодо позивача, суд приходить до висновку, що ГУ Держгеокадастру у Волинській області є не належним відповідачем у цьому спорі, а отже у задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно слід відмовити. На виконання рішення суду від 27.11.2024 у аналогічному спорі, справа №156/940/24, у задоволенні якого було відмовлено у зв"язку з пред"явленням позову до неналежного відповідача ( Павлівської сільської ради), позивачем відповідно до мотивувальної частини рішення суду було пред"явлено позов до Володимирської районної державної адміністрації, третя особа Павлівська сільська рада. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В ході розгляду цивільної справи, з поданих суду доказів та показів свідків, судом встановлено, що мати позивача [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1953 року за адресою в [ADDRESS] . Непрацездатна [PERSON] , яка досягла пенсійного віку, перебувала на повному утриманні свого цивільного чоловіка [PERSON] , який був молодшим за неї на 11 років, був працездатним та працював у колгоспі, що стверджується також відомостями з погосподарської книги, оскільки отримувала постійну і основну матеріальну допомогу та повністю утримувалася ним. Про це свідчать докази у матеріалах справи, а саме виписка з погосподарської книги №2 за 1991- 1995 роки с. Старий Порицьк, довідка видана виконавчим комітетом с. Старий Порицьк, акт №3 обстеження факту проживання жительки с. Старий Порицьк [PERSON] , покази свідків [PERSON] та [PERSON] . Оскільки [PERSON] не мав дітей та спадкоємців, спадкова справа після його смерті не заводилася, спадщину після його смерті [INFO] прийняла, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), мати позивача [PERSON] , яка належала до числа спадкоємців за законом, оскільки була непрацездатною особою та перебувала на утриманні померлого ( [PERSON] ) не менше одного року до його смерті. Згодом остання заповіла все своє майно дочці [PERSON] , однак позивач у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів не може оформити спадщину в нотаріальному порядку. А тому, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про встановлення факту та визнання за позивачкою право на земельну частку (пай) розміром 2,72 га в умовних кадастрових гектарах, яка розташована в адміністративно-територіальних межах Павлівської сільської ради, Володимирського (Іваничівського) району Волинської області, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0219743, виданого 17.05.2000 року Іваничівською районною державною адміністрацією, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] підлягають до задоволення, що не заперечується відповідачем Володимирською районною державною адміністрацією та третьою особою Павлівською сільською радою. VІ. Розподіл судових витрат Враховуючи думку сторони позивача та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за нею (позивачем).

Outcome: approved