Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (змінило найменування на «СВЕА ФІНАНС») звернулось до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №25076-12/2022 від 22.12.2022 року в розмірі 36\~490 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 22.12.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «НВЕСТРУМ» та відповідачкою був укладений Кредитний договір №25076-12/2022 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти. Відповідно до Додатку № 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу №28072023 від 28.07.2023 року, укладеного між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», до останнього перейшло право грошової вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № 25076-12/2022 від 22.12.2022 року на загальну суму 36 490 грн., з яких: 10 000 грн. заборгованість по тілу кредиту та 26 490 грн. заборгованість за відсотками. Оскільки відповідачка не виконала своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. 30.01.2024р. на підставі ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 12.01.2024р. матеріали даної цивільної справи направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю. 01.02.2024р. суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси Скляренко В.М. відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.02.2024р. судом розглянуто справу в заочному порядку та ухвалене заочне рішення про задоволення позову. 26.03.2025р. відповідачка звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення. За результатом розгляду відповідної заяви судом постановлено ухвалу від 11.04.2025р., якою поновлено відповідачці строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 21.02.2024р. та скасовано відповідне рішення суду, а справу призначено до розгляду. 23.04.2025р. від відповідачки надійшов відзив проти позову, в якому остання зазначила, що визнає позовні вимоги частково в межах суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10\~000 грн. В обґрунтування своєї позиції відповідачка зазначає, що визнає факт отримання кредитних коштів в розмірі 10\~000 грн. із строком повернення до 03.01.2023р., проте заперечує правомірність нарахування процентів за користування кредитом з наступних підстав: 1) неправомірне нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору; 2) неспівмірність суми нарахованих процентів розміру тіла кредиту, оскільки сума процентів більш ніж у два рази перевищує тіло кредиту; 3) відсутність доказів погодження відповідачем умов кредитування, які містяться у наданій суду копії кредитного договору. Також відповідачка зазначила, що її чоловік з 19.04.2022р. дотепер є військовослужбовцем, оскільки був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період, а з 05.11.2024р. є особовою з інвалідністю І «А» групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни. Посилаючись на наявність визначених законом пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідачка просила стягнути з неї суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10\~000 грн. та відмовити в іншій частині позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки. Натомість в позовній заяві викладено клопотання про проведення розгляду справи без участі представника позивача, внаслідок чого неявка відповідного представника не перешкоджає розгляду справи. Відповідачка в судовому засіданні частково заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що вона визнає факт підписання кредитного договору та отримання кредитних коштів в розмірі 10\~000 грн. Зазначила, що кредитний договір підписувався нею в електронному вигляді у мобільному застосунку, проте вона не впевнена в тому, що надана позивачем копія відповідного договору містить ті самі умови кредитування, в частині нарахування процентів, з якими вона погоджувалась, бо електронна версія договору містила багато умов і вона не бачила там розміру процентної ставки. 15.05.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення по справі. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 22.12.2022р. між ТОВ «ФК «НВЕСТРУМ» (кредитор) та відповідачкою (позичальник) було укладено договір про надання фінансового кредиту №25076-12/2022 від 22.12.2022р. (далі Договір кредиту), відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 10\~000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, і зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 5-8/. Договір кредиту укладений в електронній формі через мобільний застосунок з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» на офіційному веб-сайті товариства /www.zecredit.com.ua/. Підписання договору здійснювалось відповідачкою електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором з використанням каналу мобільного зв`язку з абонентським номером, який належить відповідачці, що визнається сторонами. Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 13 днів, тобто до 03.01.2023. За користування кредитом позичальник сплачує кредитору 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,50% на добу (п.п. 1.1, 1.2, 1.3 договору). Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Разом з підписанням Кредитного договору відповідачка була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту та графіком платежів /а.с. 5, 8/. Відповідно до графіку платежів повернення тіла кредиту разом з нарахованими процентами мало бути здійснено 03.01.2023р. шляхом одноразового платежу в розмірі 13\~250грн., з яких 10\~000 грн. на погашення заборгованості по тілу кредиту та 3\~250 грн. проценти /а.с. 8/. Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості за Кредитним договором, складеного станом на 01.12.2023р., за відповідачкою обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 36\~490 грн., з яких: 10\~000 грн. тіло кредиту; 26\~490 грн. відсотки /а.с. 15-16/. Відповідно до Договору факторингу №28072023 від 28.07.2023 року та Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу №28072023 від 28.07.2023 року, укладеного між ТОВ «ІНВЕСТРУМ» (клієнт) та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (фактор), позивач набув та прийняв за плату належні ТОВ «ФК ІНВЕСТРУМ» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі № 1 прав вимоги, що є додатком до Договору, в тому числі і право грошової вимоги до [PERSON] за Договором № 25076-12/2022 від 22.12.2022р. на загальну суму 36\~490 грн., з яких: 10\~000 грн. заборгованість по тілу кредиту та 26\~490грн. заборгованість за відсотками /а.с. 23/. 23.09.2023р. відповідачка уклала шлюб зі [PERSON] , внаслідок чого змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується відомостями про укладання шлюбу /а.с. 83, 103/. ТОВ «ФК «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» змінило найменування і на момент розгляду справи має назву юридично особи «СВЕА ФІНАНС», що є загальновідомою обставиною, оскільки відповідна інформація наявна в публічному доступі у реєстрі ЄДРПОУ, а відтак не потребує доказування. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане в добровільному порядку її грошове зобов`язання за Кредитним договором, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «ФК ІНВСЕТРУМ» та відповідачкою було укладено Кредитний договір в електронній формі. На підставі такого договору відповідачкою 22.12.2022р. було отримано у кредит грошові кошти в сумі 10\~000 грн., які вона зобов`язувалась повернути до 03.01.2023р., зі сплатою процентів за кожен день користування позикою, але в порушення умов договору не зробила цього. В той же час відповідачка заперечує погодження нею умов кредитування, якими обґрунтовуються позовні вимоги в частині погодження сторонами процентної ставки за користування кредитом, стверджуючи про невідповідність наданої позивачем паперової копії оригіналу Кредитного договору, що укладався сторонами в електронному вигляді. В контексті відповідних доводів відповідачки слід звернути увагу, що згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Поняття електронного доказу є значно ширшим за поняття електронного документу. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (статті 5, 6 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг»). На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин в аспекті заперечень висловлених стороною відповідача суд виходить з наступного. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Кредитного договору передувала авторизація позичальника шляхом створення особистого кабінету, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та доступний через на веб-сайт товариства /www.zecredit.com.ua/. Надані суду паперові копії Кредитного договору та додатку до нього (графік платежів) містять відомості про підписання таких документів електронними підписами одноразовим ідентифікатором зі змістом таких ідентифікаторів. Окремо суд звертає увагу, що відповідачка не заперечує факту отримання запозичених коштів в повному розмірі на умовах їх строковості із строком повернення до 03.01.2023р. До того ж судом встановлено, що відповідачка мала зареєстрований «Особистий кабінет» у інформаційно-телекомунікаційній системі (ІТС) ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ», де неодноразово здійснювала верифікацію своєї особи, про що свідчать відповідні зображення /а.с. 9-13/. У свою чергу відповідачка всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що отримання нею кредитних коштів від ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» відбувалось на інших умовах кредитування ніж ті, які зазначені в Кредитному договорі. Таким чином, сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що відповідачем було погоджено умови кредитування за Кредитним договором шляхом підписання такого договору одноразовим ідентифікатором. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що надана позивачем паперова копія відповідного договору, не відповідає змісту його оригіналу судом не встановлено, а відтак необґрунтованими є доводи відповідачки про погодження нею інших умов кредитування в частині процентної ставки ніж ті, що містяться у примірнику договору про надання фінансового кредиту №25076-12/2022 від 22.12.2022р., який наданий позивачем. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Кредитним договором, обумовлено дійсністю договору факторингу №28072023 від 28.07.2023р., що був укладений між ТОВ «ФК ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «Росвен Інвест Україна». Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Кредитному договорі і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за відповідачем обчислюється заборгованість за основним боргом (10\~000 грн.) та процентами за користування позикою. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Кредитного договору відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернула в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з заборгованості за основним боргом (сума позики) в розмірі 10\~000 грн. є обґрунтованими і правомірними. Стосовно позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих за користування кредитом, то суд зауважує наступне. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки проценти за користування кредитними коштами, що нараховані та обчислені за період з 22.12.2022р. по 27.04.2023р. Аналіз змісту розрахунку відповідних нарахувань свідчить, що сума процентів обчислена за період користування кредитними коштами тривалістю 107 днів. Відповідачка заперечувала щодо обґрунтованості таких нарахувань, посилаючись на відсутність у позивача права нараховувати проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування. Надаючи оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог умовам Кредитного договору слід зауважити наступне. Аналіз змісту умов Кредитного договору свідчить, що сторони погодили строк кредитування тривалістю 13 днів, тобто до 03.01.2023р. (п. 1.2 договору). Відповідно до п. 2.1, 3.4.2 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та проценти згідно з графіком платежів, тобто в межах строку кредитування і не пізніше 03.01.2023р. Пунктами 2.3, 4.3 Кредитного договору передбачено наслідки, які застосовуються до позичальника у разі, якщо він не повернув кредиту у строк до 03.01.2023р.. Здійснюючи тлумачення відповідних умов кредитування суд звертає увагу, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК). Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20). У постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. За змістом умов Кредитного договору слід виснувати, що сторони договору визначили, що поняття «строк кредитування» передбачає строк користування позикою, в межах якого позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за визначеною відсотковою ставкою, як плату за користування чужими коштами. При цьому в умовах Кредитного договору сторони передбачили наслідки порушення позичальником таких строків та зміст його відповідальності за прострочення виконання зобов`язань по договору (відшкодування збитків; сплата процентів за понадстрокове користування позикою). Варто звернути увагу, що поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно), де зазначила: «Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.» Таким чином, тлумачення умов Кредитного договору з урахуванням засад розумності свідчить, що передбачена таким договором умова про нарахування процентів поза межами строку кредитування (п. 4.3 договору) за своєю правовою природою визначає розмір процентів, які регулюються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки застосовується виключно до періоду користування кредитними коштами позичальником поза межами «строку користування кредитом», передбаченим договором. Разом з тим, загальновідомим є та обставина, що з 24.02.2022р. і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №2102-IX. Законом України від 15.03.2022р. №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» було доповнено розділ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК пунктом 18 наступного змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Прийняття такої законодавчої зміни обумовлено складністю фінансово-економічної ситуації в Україні, що зумовлена військовою агресією. Відповідне регулювання цивільних правовідносин має тимчасовий характер і узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже введене законодавче обмеження прав кредитора на отримання штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання боржника під час дії режиму воєнного стану направлене на забезпечення реалізації засад справедливості, добросовісності і розумності у цивільних правовідносинах. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сума кредиту разом з відсотками мали бути повернуті 03.01.2023р., а відтак порушення відповідачкою грошових зобов`язань перед позивачем почалося з 04.01.2023р., тобто після введення режиму воєнного стану на території України. За таких обставин покладання на відповідача обов`язку зі сплати позивачу компенсаційних нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суперечить діючому тимчасовому правовому регулюванню цивільних правовідносин та засадам справедливості і розумності, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача таких компенсаційних санкцій (проценти за понадстрокове користування позикою) не підлягають задоволенню. Таким чином, за період строку дії Кредитного договору обґрунтованими є нарахування процентів на загальну суму 3\~250 грн. Отже, відповідачка отримала від первісного кредитора кредитні кошти в сумі 10\~000грн., внаслідок чого зобов`язувалась сплатити проценти за період користування кредитом по 03.01.2023р. в розмірі 3 250 грн. Беручи до уваги, що відповідачкою не було здійснено ніяких платежів на погашення кредитної заборгованості, то загальна заборгованість відповідачки складає 13\~250 грн., з яких 10\~000грн. тіло кредиту, 3\~250 грн. проценти за користування кредитом. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за Договором кредиту станом на 03.01.2023р. (останній день строку кредитування) за нею обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 13\~250 грн., яка і підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. З огляду на доводи відповідачки, то суд додатково зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В цьому контексті суд звертає увагу, що укладаючи договір учасники цивільних правовідносин реалізують свою свободу і на власний розсуд визначають умови свого зобов`язання, внаслідок чого можуть створювати для себе зобов`язання, які регулюються інакшим чином порівняно з законодавчими нормами. Наявність особливих обставин (воєнний стан; скрутне матеріальне становище; наявність підопічних осіб) не є підставою для звільнення боржника від цивільно-правової відповідальності за основним зобов`язанням (тіло кредиту; проценти за користування кредитом), а відтак враховуючи що відповідачка з власної волі погодилась на запропоновані умови кредитування, зокрема на отримання кредитних коштів зі сплатою процентів за користування ними в межах строку дії кредитного договору, то у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру грошового зобов`язання відповідачки. Також необґрунтованими є доводи відповідачки щодо застосування до спірних правовідносин положень теперішньої редакції п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідна норма набула чинності одночасно із Законом України від 11.04.2024р. №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», і не застосовується до правовідносин, які виникли до набрання нею чинності. До того ж в даному випадку спірні правовідносини (дата виникнення зобов`язання та термін його виконання) відбувались в період часу до того, як відповідачка набула статусу члена сім`ї військовослужбовця. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 13\~250 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 684 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 13\~250 грн., що складає 36,31% від ціни позову (36\~490грн. / 13\~250 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 974,56грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2684грн. / 100% * 36,31%). На підставі викладеного вище та

Outcome: partial