Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд виселити [PERSON] та всіх її співмешканців з будинку та ділянки, що належать позивачу, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та видати позивачу виконавчі листи про виселення [PERSON] та всіх її співмешканців з вказаної адреси. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27.04.2021 року скасовано рішення державного реєстратора Визірської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїки Л.О., номер запису про право власності 20235533, щодо реєстрації на право власності на нерухоме майно [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.05.2022 року рішення Біляївського районного суду Одеської області залишено без змін. Постановою Касаційного суду від 27.04.2023 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.04.2021 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 05.05.2022 року залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає. На сторінці 7 у останньому абзаці Касаційним судом зазначено, що садовий будинок і земельна ділянка, про які зазначено в наданих сторонами документах, є одним і тим самим нерухомим майном, що також підтверджується в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 25.04.2013 року у справі №2-2093/11. Це рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном. Відповідач [PERSON] до теперішнього часу незаконно мешкає в будинку, який належить позивачу за законом та за рішенням суду. Які родичі мешкають разом з відповідачем позивачу невідомо та дізнатися про це немає можливості. У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явилася, але на електронну адресу суду надіслала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Клопотання про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надала. Згідно з положеннями ч.1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Судом, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої на території с. Нерубайське, СТ «Нива», ділянка № [NUMBER] , площею 0,0613 га., цільове призначення якої: для ведення садівництва, на підставі державного акту на право власності на землю серії РІ №466786, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1820-а. Рішенням виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 01.06.2016 року №273 присвоєно адресу земельній ділянці, площею 0,0613 га., яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії РІ №463794, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №1178 від 12.08.2003 року: [ADDRESS] . Стара назва: [ADDRESS] . Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27.04.2021 року по справі №496/1551/19 позов [PERSON] до [PERSON] , КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР, Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, третя особа: державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїка Л.О. про скасування рішення державного реєстратора, стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та судового збору задоволено повністю; скасовано рішення Державного реєстратора Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїкі Л.О., номер запису про право власності 20235533, дата та час реєстрації 28.04.2017 року о 14:15:18 год., щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] , КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР, Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області на користь [PERSON] судові витрати. Постановою Одеського апеляційного суду від 05.05.2022 року по справі №496/1551/19 апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено частково; рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.04.2021 року змінено в частині мотивування; в іншій частині рішення залишено без змін. Постановою Верховного суду від 27.04.2023 року по справі №496/1551/19 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.04.2021 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 05.05.2022 року залишено без змін. Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до рішення виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області земельній ділянці, площею 0,0613 га, яка належить [PERSON] , на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії РІ №463794, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 12.082003 року №1178, присвоєно адресу: [ADDRESS] . Стара адреса: [ADDRESS] . Тобто, садовий будинок і земельна ділянка, про які зазначено в наданих сторонами документах, є одним і тим самим нерухомим майном, що також підтверджується в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 25.04.2013 року у справі №2-2093/11. Це рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України\~передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України). Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань (ч.5 ст. 9 ЖК України). Частиною 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц сформувала висновки про основні принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого Протоколу Конвенції та зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України). Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданої відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись з даним позовом до суду, [PERSON] зазначила, що вона не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідач [PERSON] разом зі співмешканцями досі незаконно мешкають в будинку, який належить позивачу за законом та за рішенням суду. У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача. Враховуючи вищевикладені норми ЦПК України та висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17, [PERSON] повинна довести, що вона позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном та документально підтвердити, що [PERSON] разом зі співмешканцями проживають у будинку, який належить позивачу. Натомість, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не надано жодного доказу. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про те, що [PERSON] позбавлена можливості розпоряджатися майном, яке належить їй на праві власності. В ході судового розгляду позивачем не надано, а судом не встановлено обставин того, що її право власності певним чином було обмежено, чи вона була позбавлена цього права внаслідок неправомірних дій відповідача. Доказами проживання особи у будинку можуть бути: довідка про реєстрацію місця проживання, витяг з державного демографічного реєстру, акти про фактичне проживання, показання свідків, квитанції про оплату комунальних послуг, договори на проведення робіт, листи та фотографії, що підтверджують проживання за певною адресою, тощо. Поряд з цим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] та її співмешканці до теперішнього часу проживають у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наявні у матеріалах справи документи не дають суду підстав для висновку про те, що відповідач та її співмешканці дійсно проживають у належному позивачу будинку. При цьому, позивач не зверталася до суду із клопотанням про виклик та допит свідків, витребування доказів, тощо. Разом з тим, у прохальній частині позову [PERSON] просить суд виселити [PERSON] та всіх її співмешканців з будинку та ділянки, що належать позивачу, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Проте, позивачем не вказано повних даних осіб, яких вона просить суд виселити (співмешканців) з будинку та ділянки, не визначено їх відповідачами у справі, що також позбавляє суд можливості вирішити питання про їх виселення. Крім того, судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27.04.2021 року по справі №496/1551/19 скасовано рішення Державного реєстратора Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Заїкі Л.О., номер запису про право власності 20235533, дата та час реєстрації 28.04.2017 року о 14:15:18 год., щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Саме на підставі вказаного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.04.2021 року по справі №496/1551/19 позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що вона є власником будинку та ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивачем не надано доказів, що нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нерухоме майно, з якого позивач просить виселити відповідача та її співмешканців: [ADDRESS] , є одним і тим самим нерухомим майном. Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , раніше мала адресу: [ADDRESS] (див. постанову Верховного суду від 27.04.2023 року по справі №496/1551/19, арк.7 та рішення виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 01.06.2016 року №273). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення із незаконно займаної власності слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed