Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» в особі представника Балагурак Вероніки Василівни звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про виселення. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 24.06.2005 р. укладено кредитний договір N? MKZ7GF00000065. Відповідно до кредитного договору Банк зобов?язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 38721,00 [Долар США] строком до 23.06.2025 р., а [PERSON] зобов?язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 24.06.2005 р. уклали договір іпотеки. Згідно з п.7 договору іпотеки [PERSON] надала в іпотеку належне їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 81,80 кв.м., житловою площею 50,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що свої зобов?язання за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Позивач вказує, що Договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до договору іпотеки визначений обов?язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Позивач зазначає, що даний обов?язок було порушено [PERSON] , а саме, відповідно довідки від 29.12.2021 року в предметі іпотеки, а саме у квартирі загальною площею 81,80 кв.м., житловою площею 50,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Позивач вважає, що таким чином, Відповідачі та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, позивач просить суд виселити громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та/або проживають у кварирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] . 14.04.2023 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив наступне. Особам, яких виселяють з жилого приміщення, що є предметом іпотеки, придбаного не за рахунок отриманих у борг грошових коштів і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Вказує, що згідно п.12 Договору іпотеки, сторонами погоджено вартість іпотеки в розмірі 152994,63 грн., що на момент укладення договору 24.06.2005 року по офіційному курсу НБУ складає 30266 дол. США. Отже, предмет іпотеки був придбаний Відповідачем 1 частково за рахунок кредитних коштів. Згідно п.5-2 Прикінцевих положень ЗУ «Про іпотеку», у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об?єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Позовні вимоги банку мотивовані тим, що «наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки». Звертає увагу суду, що Позивач не звертався до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, вказані в позові посилання щодо реалізації предмету іпотеки пов?язані з виконанням рішення суду від 28.11.2014р. про стягнення заборгованості з Відповідача 1 по справі N?308/12871/14-ц. Більше того, Позивачем до позовної заяви додано довідку Виконавчого комітету відділу реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради від 29.12.2021 N? 4003/18-06, за змістом якої зазначено, що за адресою: [ADDRESS] станом на 29.12.2021р. зареєстровані такі особи: [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] .. Однак, на момент укладання договору іпотеки, в договорі не зазначено осіб, які вже проживали за даною адресою до моменту укладання договору. Долучена довідка не підтверджує той факт, що дані особи були зареєстровані в квартирі після укладення договору іпотеки. Зазначає, що згідно договору іпотеки №MKZ7GF00000065 та кредитного договору № MKZ7GF00000065 від 24.06.2005р., Відповідач N?1 є іпотекодавцем та водночас позичальником. У власності [PERSON] перебуває квартира (предмет іпотеки) за адресою [ADDRESS] загальною площею 81.80 кв.м, тобто загальна площа не перевищує 140 кв. метрів (як для квартири). Дана квартира виступала як забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, укладеному між Позивачем та відповідачем 1, згідно якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті. Дана квартира використовується як місце постійного проживання [PERSON] та її сім?ї (Відповідач-,2,3,4), у її власності відсутнє інше нерухоме житлове майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно N?328321446 від 06.04.2023р. (копія додається). Згідно вказаної інформації з реєстрів, за Відповідачем N?l обліковується у власності лише вищевказана квартира, Відомості про інші речові права відсутні» Таким чином, представник позивача зазначає, що підстави та мотиви позовних вимог є необґрунтованими, Позивачем не наведено норми закону, які підтверджують право на звернення до суду з зазначеними в позовній заяві вимогами, а наведені в обґрунтування позову статті закону частково вилучені, відповідно посилання на них безпідставне. З посиланням на викладене просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви, судові витрати покласти на позивача. 26.05.2023 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивачем зазначено, що вимоги банку є законними та аргументованими. Позивач зазначив, що у відповідності до ч.4 ст.109 ЖК України Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Щодо посилань відповідача на компенсацію витрат на правову допомогу, зазначив, що вказаний відповідачем розмір правничої (правової) допомоги у розмірі 8000,00 грн. не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості. Виклад позицій сторін по справі: У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Надав аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, з підстав викладених у відзиві. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній» за №0600241331153, №0600253548220, №0600264548303, №0610201128628, №0610216095297, №0610248495947, №0610238640710 та №0610229163364. Відповідач [PERSON] , у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив. Відповідач [PERSON] , про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній» за №0600241329361, №0600253549928, №0600264530641, №0610201128415, №0610216090155, №0610248499136, №0610238638863, №0610210739680 та №0610229161566. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній» за №0600241328349, №0600253546538, №0600264531036, №0610201125050, №0610216366938, №0610248502234, №0610238638057, №0610210734000 та №0610229159243. Відповідач [PERSON] , у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив. Відповідач [PERSON] , про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній» за №0600241327148, №0600253547232, №0600201128202, №0610229157593, №0610210725191, №0610238637077, №0610248502714 та №0610216268973. Представник третьої особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав на адресу суду заяву, згідно якої просив суд провести розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позовних вимог заперечують. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Заяви, клопотання. 10.04.2023 року представник відповідача [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 14.04.2023 року представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву. 26.05.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 05.06.2023 року представник відповідача [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 29.08.2023 року представник відповідача [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 18.12.2023 року представник позивача подав до суду заяву про закриття підготовчого засідання без їх участі. 18.12.2023 року представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про закриття підготовчого засідання без їх участі. 03.02.2025 року від представника третьої особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 13.03.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 18.12.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи встановлені судом: Судом встановлено, що 24.06.2005 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк» ( правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» ) та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKZ7GF00000065, відповідно до якого, банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти готівкою через касу на термін до 23 червня 2025 року включно, у вигляді не відновлювальної лінії в розмірі 38 721,00 дол. США на наступні цілі: купівля 4-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , заг. пл. 81,8 кв.м. в сумі 30000 дол. США і на оплату страхових платежів в сумі 8721 дол. США, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Кредит надавався для придбання нерухомості. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №MKZ7GF00000065 між ЗАТ КБ «Приватбанк» ( правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» ) та [PERSON] 24.06.2005 року було укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. та зареєстрований у реєстрі за №2636. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] передала в іпотеку кредитору належне ій нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , яка складається з чотирьох кімнат житловою площею 50,0 кв.м., загальною площею 81,8 кв.м., що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., 24.06.2005 року зареєстрований в реєстрі за №2634. Зі змісту договору іпотеки вбачається, що вказана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 24.06.2005 року , тобто в день укладення договору кредиту. Позивачем не надано копію договору купівлі-продажу квартири від 24.06.2005 року . З пункту 20.7 договору іпотеки вбачається, що іпотекодавець зобов`язується не надавати Предмет іпотеки в оренду (майновий найм), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження Предметом іпотеки без письмової згоди на це Іпотекодержателя. Судом встановлено, що згідно довідки начальника відділу реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради Кравчук В. №4003/18-06 від 29.12.2021 року вбачається, що згідно відомостей картотеки реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] станом на 29.12.2021 зареєстровані такі особи: [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] ; [PERSON] - [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: неповнолітня дитина [PERSON] - [INFO] та окрім того, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за цією адресою з 30.03.2017 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] зареєстрована за цією адресою з 10.10.2006 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] зареєстрований за цією адресою з 19.03.2014 року по теперішній час; [PERSON] - [INFO] зареєстрована за цією адресою з 11.10.2007 року по теперішній час. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №328321446 від 06.04.2023 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, 2634, 24.06.2005, приватний нотаріус Балаж М.В. Підставою звернення з позовом про виселення відповідачів зазначено те, що в порушення договору іпотеки відповідачі без згоди іпотекодержателя зареєстрували своє місце проживання за адресою предмета іпотеки (матеріальна підстава). Таку вимогу обґрунтовано порушенням умов договору іпотеки, а також положеннями ст. 629 ЦК України (правова підстава). Разом з тим, у змісті позовної заяви позивачем одночасно зазначено і про необхідність зняття зареєстрованих осіб з реєстраційного обліку і про відсутність права у цих осіб користування квартирою, тоді як у прохальній частині позову заявлено вимогу про виселення. Окрім того, у змісті позовної заяви позивачем зазначено , що Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії та визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Водночас виходячи із змісту договору іпотеки від 24.06.2005 року посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. та зареєстрований у реєстрі за №2636 судом встановлено, що такі умови , на які посилається позивач у позовній заяві у тексті договору іпотеки, який долучений до позовної заяви відсутні. Нормативно-правове обґрунтування: Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Предметом заявленого позову банку є виселення осіб зі спірної квартири, оскільки такі зареєстровані з порушенням умов договору іпотеки від 24.06.2005 року та статті 629 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України. Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Отже, ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав власника житла та членів його сім`ї на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2023 року в справі №175/17/23, від 25 жовтня 2023 року в справі № 314/460/22, від 03 серпня 2022 року в справі № 205/1964/21, від 06 грудня 2023 року в справі № 205/5887/22. Статтею 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Аналіз положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 215/6578/21. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( в редакції від 04.04.2016) встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Частиною другою статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України). Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року в справі № 932/929/22, від 06 грудня 2023 року в справі № 205/5887/22. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109ЖК України (ред.. чинна на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини 2статті 109 ЖК Українигромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином частина 2статті 109 ЖК Українивстановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. При цьому, згідно ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно достатті 132-2цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Законодавство не передбачає такої підстави для виселення осіб виключно у зв`язку із тим, що відповідачі зареєстрували місце проживання в іпотечному майні без письмової згоди іпотекодержателя. Проте в цій справі, звертаючись до суду з позовом, банк у позовних вимогах підставою позову вказав, що відповідачем в порушення умов договору іпотеки зареєстровано у квартирі, яка передана в іпотеку банку, осіб без згоди іпотекодержателя. Банк не посилався та не надав доказів, які б свідчили про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме спірної квартири. Наявність правових підстав для виселення відповідачів із спірної квартири АТ КБ «ПриватБанк» не обґрунтовував зверненням стягнення на предмет іпотеки. З урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах судом не встановлено. АТ КБ "ПриватБанк" в позовній заяві та в суді не посилався та не надав доказів, які б свідчили про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, позивачем не надано доказів, що реєстрація у зазначеній квартирі відповідачів порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя. Крім того, суд зауважує, що позивачем обраний спосіб захисту у вигляді виселення на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». В свою чергу, вказана ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» станом на момент подачі позову до суду (18.11.2022 року) була виключена з положень закону на підставі Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Крім того, нечинна на момент подачі позову ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не встановлювала такої дії, як виселення, а лише до 01.12.2021 регламентувала порядок зняття з реєстрації місця проживання, в той час як саме набуття або втрата права на користування житлом, виселення регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки. Окрім того, порушення умов договору іпотеки та ст. 629 ЦК України, на що посилається позивач у позовній заяві, згідно договору іпотеки від 24.06.2005, не тягне за собою наслідків у вигляді виселення відповідачів або інших осіб, а передбачає наслідки у вигляді звернення стягнення і реалізацію предмету іпотеки, однак таких вимог позивач одночасно із виселенням на підставі ст. 109 ЖК України у даній справі не заявляє. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (частина друга статті 13 ЦПК України). Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України). Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Окрім того, суд зазначає, що місце проживання неповнолітнього [PERSON] , було зареєстроване у вказаній квартирі за місцем проживання його батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, що відповідає положенням статті 29 ЦК України, статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", статті 5 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" . Зазначене свідчить про те, що місцем проживання дітей є місце проживання їх батьків, отже [PERSON] , має право користування зазначеною квартирою. При цьому, суд констатує , що доводи АТ КБ «ПриватБанк», що в умовах договору іпотеки від 24 червня 2005 року визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя, - є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла, яке насамперед охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Водночас виходячи із змісту договору іпотеки від 24.06.2005 року посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. та зареєстрований у реєстрі за №2636 судом встановлено, що такі умови , на які посилається позивач у позовній заяві у тексті договору іпотеки, який долучений до позовної заяви відсутні. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, підстави заявленого позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі N 205/1964/21 та від 17 серпня 2022 року у справі N 443/656/21. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення осіб з житлового приміщення. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 09 січня 2023 року у справі № 691/995/21, від 23 січня 2023 року у справі № 199/8873/21, від 31 січня 2023 року у справі № 202/7525/21. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргу ментів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України ,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed