Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

19 травня 2025 заявник звернувся до Самарського районного суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги\~заявник обґрунтував\~тим,\~що 16.05.2025\~року [PERSON] \~був госпіталізований\~до психіатричного\~стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий є безпорадним і не може задовольняти основні життєві потреби, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. У судовому засіданні представник заявника підтримала заяву та пояснила, що стан хворого з моменту госпіталізації покращився, він самостійно харчується та задовольняє свої основні життєві потреби. Прокурор Геник Л.С. в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні заяви. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не вважає себе хворим, лікуватися не бажає, просить його відпустити. Захисник Павловський Є.Г. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні заяви. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора та захисника, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави. У судовому засіданні було встановлено, що 16.05.2025 року [PERSON] був госпіталізований до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР за направленням полковника медичної служби ВА А4615 [PERSON] . При обстеженні\~його психічного\~стану в\~КЗ «ДКПЛ»\~ДОР комісія\~лікарів виявила,\~що мовний\~контакт має\~формальний характер,\~в бесіді\~негативі стичний,\~на питання\~відповідати не\~хоче.\~Міміка обличчя\~збіднена.\~На момент\~огляду має\~неохайний вигляд,\~старший за\~свій паспортний\~вік.\~Емоційні прояви\~нестійкі.\~Настрій мінливий.\~Скарг на\~свій стан\~не висловлює,\~говорить «я\~ж не\~психічно хвора\~людина,\~чому я\~тут знаходжусь».\~В бесіді\~розповідає «Я\~є учасником\~забороненої технології\~ [PERSON] ,\~це коли\~мікрофон розпізнає\~голос людини\~і з\~цього робить\~клона».\~Також каже,\~що хоче\~отримати громадянство\~Швейцарії,\~щоб представляти\~цю країну\~на олімпіаді»,\~«треба працювати\~в Нобелівському\~комітеті та\~розібратися,\~чому Нобелівську\~премію дають\~несправедливо».\~Інколи дає\~реакції роздратування.\~На прохання\~поїсти та\~помитися відмовляється.\~Час проводить\~в ліжку,\~апатичний,\~нічим не\~цікавиться.\~Під час бесіди активно виказує маячні ідеї відношення, особливого призначення. Також не можна заперечувати наявність галюцинаторних переживань: озирається довкола, прислуховується, ходить з місця на місце та бубнить щось собі під носа. Суїцидальних думок на момент огляду не висловлює. Критика до свого стану порушена. Від лікування категорично відмовляється. Згідно ч.ч. 2,\~5\~ ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно\~компетенцією лікаря-психіатра \~або комісії лікарів-психіатрів є встановлення\~діагнозу\~психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. [PERSON] поставлено попередній діагноз шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, галюцинаторно-маячний синдром, поточний процес, F20.00. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000 №1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Суду не було надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що [PERSON] є безпорадним і не може задовольняти основні життєві потреби. Крім того, суд звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно частини першої\~статті 29 Конституції України\~кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються\~Конституцією\~та законами України. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу"\~передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені\~Конституцією України\~(254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених\~Конституцією України, відповідно до законів України. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не створює небезпеку для себе та оточуючих, не є безпорадним і може самостійно задовольняти основні життєві потреби, а наявність у нього психічного захворювання не є підставою для його примусової госпіталізації. Виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів неспроможності [PERSON] самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечить його життєдіяльність та доказів того, що він становить небезпеку для себе та оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed