Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа Друга київська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом та просять визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Другою київською нотаріальною конторою 16.08.2003р., на ім`я [PERSON] в частині спадкування нею 7/9 частин житлового будинку [ADDRESS] житловою площею 59,5 кв.м. з господарськими та побутовими будівлями та спорудами; визнати за позивачем 1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 59,5 кв.м., загальною площею 138,5 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами: сарай, зазначений на плані під літерою «Б», погріб, зазначений на плані під літерою «В», вбиральня, зазначена на плані під літерою «Г», спорудження, зазначені на плані під №1-2; визнати за позивачем 1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 59,5 кв.м., загальною площею 138,5 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами: сарай, зазначений на плані під літерою «Б», погріб, зазначений на плані під літерою «В», вбиральня, зазначена на плані під літерою «Г», спорудження, зазначені на плані під №1-2; визнати за відповідачем 2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 59,5 кв.м., загальною площею 138,5 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами: сарай, зазначений на плані під літерою «Б», погріб, зазначений на плані під літерою «В», вбиральня, зазначена на плані під літерою «Г», спорудження, зазначені на плані під №1-2, а також стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належав [PERSON] на підставі Договору про право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Другою київської державною нотаріальною конторою 11.09.1954р. за реєстровим №25194, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 04.11.1980р. і записаного в реєстрову книгу за №24063. Будинок було побудовано за спільні кошти під час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] , які перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.06.1953р., а, отже, згідно законодавства він належав на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] і частка кожного становила у праві власності на цей будинок. [INFO] помер [PERSON] . На момент його смерті відкрилась спадщина, що складу якої увійшла частина житлового будинку, що є предметом спору. Спадкоємцями першої черги після його смерті були - дружина померлого [PERSON] та його троє дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ніхто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. Всі спадкоємці, окрім відповідачки, прийняли спадщину, оскільки були зареєстровані та постійно проживали у спірному будинку на час відкриття спадщини, тобто вступили у володіння майном. Таким чином, з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] набула право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину спірного житлового будинку та його сини [PERSON] і [PERSON] набули право власності в порядку спадкування за законом по 1/6 частину цього будинку кожний. [PERSON] померла [INFO] . Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті були її діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Всі спадкоємці прийняли спадщину. Донька звернулась до Другої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця. Сини прийняли спадщину, вступивши у володіння спадковим майном, так як постійно проживали та були прописані (зареєстровані) в будинку, частина якого увійшла до спадкового майна. До складу спадкового майна увійшли 2/3 частини будинку, з яких частина цього будинку належала спадкодавцю як майно подружжя, набуте під час шлюбу, а 1/6 успадкована після смерті свого чоловіка [PERSON] . Оскільки всі спадкоємці прийняли спадщину у встановленому законом порядку після смерті своєї матері, то вони набули право на спадкове майно і кожному спадкоємцю належить по 2/9 частини житлового будинку, що є предметом спору. Отже, [PERSON] набув право на 2/9 частини будинку в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] , [PERSON] набув право на 2/9 частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері, [PERSON] набула право на 2/9 частини житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері. [INFO] [PERSON] помер. Позивач 1, як дружина померлого, на час його смерті була єдиним спадкоємцем першої черги. До складу спадкового майна увійшла 1/3 (1/6 + 2/9) частина спірного будинку, які спадкодавець успадкував після смерті своїх батьків, але юридично не оформив (не отримав свідоцтво про право на спадщину). Оскільки, як зазначає позивач 1, на час смерті чоловіка вона постійно проживала та була зареєстрована в будинку, то прийняла спадщину та набула право на спадкове майно, а саме на 1/3 частини будинку в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Позивачі, як дружина померлого та його донька, є спадкоємицями першої черги після його смерті. У встановленому законом порядку прийняли спадщину та отримали Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.06.2023р. на грошовий вклад, що належав спадкодавцю, по частині кожна. Крім цього, до складу спадкового майна увійшла 1/3 (1/6 + 2/9) частина спірного будинку, які спадкодавець успадкував після смерті своїх батьків, але юридично не оформив спадщину (не отримав свідоцтво про право на спадщину). Оскільки позивачки прийняли спадщину після смерті [PERSON] , то набули на належну спадкодавцю 1/3 частину будинку в рівних частинах кожна, тобто по 1/6 частині. Отже, як зазначається в позові, [PERSON] набула право власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] , а [PERSON] на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON] . Тільки в 2022р. після смерті [PERSON] при оформленні спадщини позивачам стало відомо, що відповідачка в порушення вимог закону і прав та інтересів інших спадкоємців 16.08.2003р. отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на спадкове майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] . Разом з тим, як вказують позивачі, на час смерті [PERSON] їй на праві власності належало 2/3 частини спірного житлового будинку та відповідачка мала право в порядку спадкування після смерті своєї матері лише на 2/9 частини цього будинку, а не на весь будинку. За таких обставин, видача їй свідоцтва про право на спадкове майно на весь будинок порушувало права та законні інтереси інших спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину, - синів спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . Позивачі зазначають, що оскільки вони є спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] , то це порушує і їх права та законні інтереси. Порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Відповідачці було видано свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом на весь будинок, що є предметом спору, а вона мала право лише на 2/9 його частини, тому це свідоцтво повинно бути визнано частково недійсним в 7/9 його частині. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02.02.2024р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином. Письмового відзиву на позовну заяву не подав. Третя особа письмових пояснень до суду не направила. Ухвалою суду від 30.10.2024р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, з реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.11.1980р. вбачається, що за [PERSON] на праві власності на підставі Договору на право забудови будинку, посвідченого Другою київської державною нотаріальною конторою 11.09.1954р., р. 25194, зареєстровано будинок [ADDRESS] , записано в реєстрову книгу за №24063. Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу від 26.04.1977р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 07.06.1953р. У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР (був чинний до 01.01.2004р.) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, виходячи із ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, будинок [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належав подружжю [PERSON] . Матеріали справи свідчать, що [PERSON] та [PERSON] мали трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису народження (№ витягу 00017988702, дата формування витягу 28.04.2017р.); [PERSON] (після реєстрації шлюбу « [PERSON] »), [INFO] , що вбачається із Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.12.1960р. та Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 17.04.1986р.; [PERSON] , [INFO] , що вбачається із Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.08.1963р. Згідно Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 14.01.2003р., актовий запис 966, [PERSON] помер [INFO] . У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 524 Цивільного кодексу УРСР визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положення ст. 549 Цивільного кодексу УРСР передбачали, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду на прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Окрім того, стаття 529 Цивільного кодексу України визначала, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. У матеріалах справи наявний заповіт [PERSON] , датований 05.07.1995р., за яким він на випадок своєї смерті заповідає своїй доньці [PERSON] належний йому жилий будинок з прилеглими до нього господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Однак, як встановлено, [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] у встановленому законом порядку спадщину не прийняла. Разом з тим, як то було визначено ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, шляхом фактичного володіння спадковим майном, а саме будинком [ADDRESS] , спадщину після смерті [PERSON] , яка складалась з частини вказаного будинку, прийняли його дружина [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] . За матеріалами справи вказані особи були зареєстровані у вказаному будинку та постійно проживали. Отже, кожен названий вище спадкоємець набув право в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] по 1/6 частини будинку. [INFO] померла [PERSON] , що вбачається із Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис №1543. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із 2/3 частини спірного будинку, що включало в себе частину, як майно подружжя набуте під час шлюбу, та 1/6 частина, що успадкована після смерті свого чоловіка [PERSON] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були її діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Всі спадкоємці прийняли спадщину: [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, вступивши у володіння спадковим майном, так як постійно проживали в ньому та були зареєстровані, а [PERSON] звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця [PERSON] . На виконання ухвали суду від 12.06.2024р. Київським державним нотаріальним архівом надано належним чином завірену копію спадкової справи №103 до майна померлої [INFO] [PERSON] , заведеної Другою київської державною нотаріальною конторою. Так, у спадковій справі міститься заява гр. росії [PERSON] , адресована до Другої київської державної нотаріальної контори, за якою відповідач повідомляє нотаріальну контору, що вона приймає спадщину, що залишилась на день смерті матері [PERSON] , просить видати їй по завершенню шестимісячного терміну свідоцтво про право на спадщину за законом, а також вказує про те, що крім неї інших спадкоємців, передбачених законом, за заповітом, та пережившого чоловіка немає. 16.08.2003р. державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори видав Свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким посвідчив, що на підставі ст. 529 Цивільного кодексу України спадкоємицею майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] , є її дочка - гр-ка росії [PERSON] , яка мешкає в росії, тюменській обл., ханти-мансійському окрузі, [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з житлового будинку за номером [ADDRESS] , який належав гр. [PERSON] , померлому [INFO] , після смерті якого його дружина - [PERSON] , спадщину фактично прийняла, але юридично не оформила своїх спадкових прав на майно у зв`язку зі смертю. Цей житловий будинок - цегляний, зазначений на плані під літерою «А», житловою площею 59,50 кв.м., а також наступні господарчі та побутові будівлі та споруди: сарай, зазначений на плані під літерою «Б», погріб, зазначений на плані під літерою «В», вбиральня, зазначена на плані під літерою «Г», спорудження, зазначені на плані під №1-3. Разом з тим, як встановлено вище спадщину після [PERSON] , окрім його дружини, фактично прийняли, але юридично не оформили, сини спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . У подальшому після смерті [PERSON] спадщину після її смерті, окрім доньки [PERSON] , яка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (при цьому слід звернути увагу, що в заяві повідомила неправдиві відомості про відсутність інших спадкоємців), фактично прийняли її сини [PERSON] та [PERSON] . Отже, оскільки діти спадкодавці [PERSON] прийняли спадщину у встановленому законом порядку після її смерті, то вони набули право на спадкове майно - житловий будинок, що є спірним у даній справі, по 2/9 частини кожен. Однак, як встановлено вище, відповідач [PERSON] згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2003р. отримала у спадок після смерті матері весь житловий будинок [ADDRESS] , що не відповідає встановленим обставинам у справі, так як після смерті матері вона успадкувала 2/9 частини вказаного будинку, що свідчить про порушення у зв`язку з видачею цього Свідоцтва прав інших осіб, а саме [PERSON] та [PERSON] , які прийняли в установленому законом порядку спадщину після смерті матері (по 2/9 частини будинку), а також після смерті батька (по 1/6 частині). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 23.03.2007р. На час смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який був зареєстровано 22.04.1981р., про що видано Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис 1601. Отже, дружина [PERSON] є спадкоємцем першої черги до майна померлого [PERSON] , яке складається з 1/3 частини спірного будинку, які спадкодавець успадкував після смерті своїх батьків, але юридично не оформив. У відповідності до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заява про відмову від неї. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У силу ст. 1268 Цивільного кодексу України позивач [PERSON] прийняла спадщину після померлого чоловіка [PERSON] та набула право на спадкове майно. 22.02.2020р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Голосіївським районним у міста Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №57. [INFO] [PERSON] помер, про що міститься інформація у Свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 22.04.2022р., актовий запис №2827. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] , та донька - [PERSON] . До складу спадкового майна, в тому числі, увійшла 1/3 частина будинку по [ADDRESS] , яку померлий успадкував після смерті своїх батьків, але юридично не оформив спадщину. Позивачі прийняли спадщину шляхом звернення з відповідними заявами до Другої київської державної нотаріальної контори та отримали Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошових вклад, що належав спадкодавцю, по частині кожна. Разом з тим, позивачі не оформили право на спадщину щодо належної спадкодавцю [PERSON] 1/3 частини будинку (по 1/6 на кожну), оскільки відповідачу було видано Свідоцтво про право на спадкове майно на весь будинок. За таких обставин, як вказують позивачі, видача Свідоцтва про право на спадкове майно на весь будинок порушувало права та законні інтереси спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину, [PERSON] та [PERSON] . У свою чергу, оскільки позивач 1 є спадкоємцем після смерті [PERSON] та після смерті [PERSON] , а позивач 2 є спадкоємцем після смерті [PERSON] , то, наразі, це порушує і їх права та законні інтереси. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 316 цього Кодексу зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, спадкуванню підлягає майно, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 зазначено, що відповідно до статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Як встановлено вище, видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину було порушено права на спадкування інших осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , які прийняли спадщину після померлого батька та прийняли спадщину після померлої матері на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, а в подальшому порушене право на спадкування і позивачів. Таким чином, оскільки відповідачка в порядку спадкування після смерті своєї матері мала право лише на 2/9 частини будинку по [ADDRESS] , то видача Свідоцтва про право на спадщину в іншій частині будинку порушує права осіб, які фактично прийняла спадщину, але юридично її не оформили. Отже, за наведених обставин та на підставі ст. 1301 Цивільного кодексу України Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Другою київською нотаріальною конторою 16.08.2003р. на ім`я [PERSON] , підлягає визнанню частково недійсним, а саме в частині спадкування відповідачем 7/9 частини спірного будинку. Окрім того, в пункті 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. І ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, зазначено, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що слід визнати за позивачем 1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] після смерті чоловіка [PERSON] , на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] після смерті чоловіка [PERSON] , за позивачем 2 визнати право власності в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] на 1/6 частину вказаного будинку. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved