Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

13 березня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про зміну розміру аліментів, в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2020 року по справі № 201/8483/20 з нього було стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04 вересня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що наразі змінився його сімейний стан, оскільки він уклав шлюб, в якому народився син [PERSON] . Наразі позивач чекає народження ще однієї дитини. У зв`язку з народженням дитини, дружина позивача, [PERSON] перебуває у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами, та не має можливості працювати, а тому знаходиться на повному утриманні позивача. Враховуючи наведене, позивач просить зменшити розмір аліментів на утримання сина з 1/4 на 1/10 частину всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 31 березня 2025 року від представника відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх необґрунтованістю та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 11\~000,00 грн. В обґрунтування поданого відзиву представник відповідачки зазначила, що позивач не надав доказів погіршення його матеріального становища. Навпаки, згідно довідки про його заробітну плату за 2024 рік, його дохід збільшився, а середньомісячна заробітна плата збільшилася та за жовтень 2024 року склала 56 437,75 грн. Крім того, у рішенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 травня 2021 року по цивільній справі № 201/9576/20 про встановлення місця проживання дитини, зазначено, що позивачем ( [PERSON] ) придбано у 2020 році триповерховий власний будинок. Позивач ( [PERSON] ) працює у ПАТ «Інтерпайп НТЗ» на посаді старшого майстра дільниці з оброблення та здавання експортної продукції з 06 грудня 2005 року, отримує стабільну заробітну плату, яка в середньому складає приблизно 28 000,00 грн. на місяць. Наразі, як зазначено вище, заробітна плата позивача значно зросла. Окрім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2021 року по цивільній справі № 202/6085/20 про поділ спільного майна подружжя, визнано квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1696128512101, об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини вказаної квартири. Наразі, як відомо відповідачу, [PERSON] здає дану квартиру, яка є спільною власністю у оренду та отримує дохід самостійно, без участі [PERSON] , яка на даний час знаходиться з дитиною за кордоном та не розпоряджується спільною квартирою. Крім того, факт народження у позивача другої дитини у 2020 році та знаходження дружини позивача на лікарняному не є доказом того, що дитина та дружина знаходяться а утриманні позивача. Представник позивача надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача також надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2020 року по справі № 201/8483/20 було стягнуто з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04 вересня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 30 листопада 2019 року зареєстрували шлюб, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30 листопада 2019 року. Прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 червня 2020 року, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 березня 2025 року, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Згідно наказу № 78-к від 22 травня 2025 року, виданого президентом ПЗВО «Дніпровський інститут медицини та громадського здоров`я» [PERSON] , головному бухгалтеру, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 27 травня 2025 року. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.(стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А згідно з частиною 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. У пункті 23 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів. Таким чином зміна сімейного стану є окремою підставою для зміни розміру аліментів. При цьому суд, вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, має враховувати й інші обставини, передбачені статтею 182 СК України, насамперед з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Із зазначених норм закону також випливає те, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] , як на підставу для зменшення розміру аліментів, покликався на зміну його сімейного стану народження двох дітей від іншого шлюбу та перебування жінки на утриманні у зв`язку із декретною відпусткою. Однак, суд вважає, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилися в іншому шлюбі та дружини, без доведення погіршення майнового становища, само по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові ВС від 22 липня 2024 року у справі № 688/4308/23. Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зменшення розміру аліментів. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про зменшення розміру аліментів, а тому відмовляє в задоволенні позову. Що стосується вимоги відповідачки про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Представником відповідача на підтвердження надання правової допомоги надано суду: ордер про надання правничої допомоги № 1370352 від 19 березня 2025 року, копію договору про надання правових послуг адвоката від 19 березня 2025 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та платіжну інструкцію № Р24А4069647569D5577 від 18 березня 2025 року, відповідно до якої [PERSON] переказала Мисечко К.О. грошові кошти у розмірі 11 000,00 грн. Призначення платежу переказ власних коштів. Проте, за наявності перелічених та досліджених в судовому засіданні документів, наданих представником Нечаєвої Т.Ю., матеріали справи не містять розрахунку вартості послуг із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також даних щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу (акту приймання-передачі наданих послуг, тощо), що унеможливлює встановити, дійсний розмір витрат фактично понесених відповідачкою саме у зв`язку із представництвом її інтересів у суді за даною цивільною справою. Крім того, з наданої платіжної інструкції неможливо встановити, що грошові кошти у розмірі 11 000,00 грн. були перераховані відповідачкою саме за сплату послуг адвоката, оскільки переказ коштів було здійснено за один день до укладення договору про надання правових послуг адвоката від 19 березня 2025 року, а саме 18 березня 2025 року та в графі призначення платежу зазначено - переказ власних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів факту понесення нею витрат на правову допомогу та їх обсягу, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в стягненні судових витрат на правову допомогу. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed