Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] у солідарному порядку на свою користь заборгованість за договором позики від 17 січня 2017 року, що станом на 15 липня 2024 року складає 170 754,52 доларів США та судові витрати, що складаються із витрат по оплаті судового збору у розмірі 15 140,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики від 17 січня 2017 року, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 170 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки (терміни), визначені цим договором. У пункті 2.1 договору сторони встановили, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики у повному розмірі в термін до 31 грудня 2021 року включно. Відповідно до пункту 3.1 договору позики, своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним суми позики в розмірі 170 000,00 доларів США. На підтвердження виконання зобов`язань позикодавця за договором позики та надання грошових коштів у сумі 170 000,00 доларів США, позичальником надано розписку про отримання грошових коштів від 17 січня 2017 року, яка складена у присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] . На забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики, 17 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язувався перед позикодавцем відповідати за виконання [PERSON] боргових зобов`язань, які витікають з договору позики. Відповідно до пункту 1.2 договору поруки, поручитель зобов`язувався солідарно відповідати за виконання зобов`язань по договору позики. Позичальник свої зобов`язання за договором позики не виконала, не повернула кошти у визначений строк. Тому позикодавець склав вимогу про повернення коштів від 15 лютого 2022 року, яку [PERSON] отримала 17 лютого 2022 року. Станом на дату звернення до суду [PERSON] та [PERSON] кошти не повернули. При цьому, враховуючи події, які виникли в лютому 2022 року, позикодавець не звертався з позовом до суду та надав час позичальнику для повернення грошових коштів. Станом на 15 липня 2024 року розмір заборгованості відповідачів за договором позики від 17 січня 2017 року становить 170 754,52 доларів США, з яких: 170 000,00 доларів США - борг за основним зобов`язанням, 754,52 доларів США - 3 % річних за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року. Водночас, у пункті 3.3 договору позики сторони передбачили, що сума позики повертається позикодавцеві відповідно до приписів частини другої статті 533 ЦК України, тобто, розмір повернутої суми позики, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом долара США на день здійснення платежу. На підставі викладеного позов просив задовольнити. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24 вересня 2024 року на 14-00 год., встановлено процесуальні строки. 24 вересня 2024 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про відкладення підготовчого засідання на іншу дату. Також 24 вересня 2024 року до суду надійшла спільна письмова заява сторін про затвердження мирової угоди разом з підписаною сторонами мировою угодою від 18 вересня 2024 року. Мирову угоду підписано особисто позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] . Підготовче засідання, призначене на 24 вересня 2024 року на 14-00 год., знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Хромової О.О. в нарадчій кімнаті, в межах розгляду адміністративної справи № 755/16377/24. Підготовче засідання призначено на 16 жовтня 2024 року на 10-00 год. У підготовчому засіданні 16 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Курінний С.Ю., підтримав заяву сторін про затвердження мирової угоди, зазначив, що умови мирової угоди можуть вийти за межі позовних вимог. При передачі нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості правила підсудності порушені не будуть. Інформації про наявність спорів чи кримінальних проваджень щодо об`єкту нерухомого майна представникові не відомо. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. Протокольною ухвалою підготовче засідання відкладено на 20 листопада 2024 року на 14-00 год., визнано явку позивача [PERSON] , відповідачів [PERSON] та [PERSON] у наступне підготовче засідання обов`язковою. 20 листопада 2024 року підготовче засідання знято з розгляду у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Наступне підготовче засідання призначено на 09 січня 2025 року на 10-00 год. Підготовче засідання, призначене на 09 січня 2025 року на 10-00 год., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 19 лютого 2025 року на 12-30 год. У підготовче засідання 19 лютого 2025 року з`явилися позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Курінний С.Ю., відповідач [PERSON] . Технічну фіксацію підготовчого засідання розпочато о 12:54:00, але у зв`язку із відсутністю інтернет-з`єднання фіксацію судового процесу перервано о 13:04:26. У зв`язку з тимчасовою технічною неможливістю фіксування підготовчого засідання сторонами подано письмові заяви. Позивач [PERSON] подав заяву про проведення підготовчого засідання без його участі, умови мирової угоди підтримав та просив затвердити. Відповідач [PERSON] подала заяву про проведення підготовчого засідання без її участі, умови мирової угоди підтримала та просила затвердити. Відповідач [PERSON] подав заяву про проведення підготовчого засідання без його участі, умови мирової угоди підтримав та просив затвердити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Курінний С.Ю., подав заяву про проведення підготовчого засідання без його участі. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року відмовлено у затвердженні мирової угоди від 18 вересня 2024 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. 10 березня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Макєєв Є.Ю., подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. 19 березня 2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог. 20 березня 2025 року відповідач [PERSON] також подала до суду заяву про визнання позовних вимог. Підготовче засідання, призначене на 25 березня 2025 року на 12 год. 30 хв., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 15 квітня 2025 року на 12 год. 30 хв. У підготовчому засіданні 15 квітня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Масленнікова Т.М., повідомила, що заяви та клопотання по справі у відповідача відсутні, правом на подання відзиву не скористалися. Проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала. Позивач та його представник у підготовче засідання не з`явилися, про день, місце та час проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином, у заяві від 10 березня 2025 року просили розгляд справи здійснювати без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] та його представник у підготовче засідання не з`явилися, про день, місце та час проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. Правом на подання заяв по суті справи не скористалися. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 травня 2025 року на 15 год. 00 хв. У судовому засіданні 20 травня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Курінний С.Ю., позовні вимоги визнав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 17 січня 2017 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки (терміни), визначені цим договором (пункт 1.1 договору позики). Пунктом 1.2 договору позики встановлено, що сума позики складає гривневий еквівалент 170 000,00 доларів США, що становить 4 712 655,00 грн, відповідно до курсу долара США, встановленого Національним банком України, в день підписання договору, що складає 27,7215 грн за 1,00 долара США. Цільове призначення позики - погашення кредитної заборгованості або іншим чином врегулювання кредитних правовідносин з АКБ «УкрСибБанк» (пункт 1.3 договору позики). Позика є безпроцентною, про що зазначено у пункті 1.4 договору позики. Відповідно до пункту 2.1 договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики у повному розмірі в термін до 31 грудня 2021 року, включно. Згідно із положеннями пункту 3.1 договору позики, своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним суми позики в гривневому еквіваленті 170 000,00 доларів США, що становить 4 712 655,00 грн відповідно до курсу долара США, встановленого Національним банком України. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики о строку, визначеного в пункті 2.1 цього договору (пункт 3.2 договору позики). Сума позики повертається позикодавцеві у відповідності до приписів частини другої статті 533 ЦК України, тобто, розмір повернутої суми позики, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом долара США на день здійснення платежу. У пункті 7.2 договору позики також зазначено, що позичальник підтверджує, що отримав згоду свого чоловіка [PERSON] на укладення цього договору, що підтверджується відповідною підписаною заявою, складеною 17 січня 2017 року. До матеріалів справи долучено копію заяви [PERSON] , якою він надав згоду своїй дружині [PERSON] на укладення договору позики, відповідно до якого його дружина отримує у власність від [PERSON] грошові кошти в розмірі гривневого еквівалента 170 000,00 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2021 року включно. Позика повинна бути безпроцентною. З розписки від 17 січня 2017 року про отримання грошових коштів встановлено, що [PERSON] надала вказану розписку [PERSON] про те, що 17 січня 2017 року отримала від нього суму, що складає гривневий еквівалент 170 000,00 доларів США, що становить 4 712 655,00 грн відповідно до курсу долара США, встановленого Національним банком України, які він передав на підставі вказаного договору позики від 17 січня 2017 року. Також у розписці зазначено, що кошти отримала за адресою: [ADDRESS] , у присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] . Також з матеріалів справи встановлено, що 17 січня 2017 року між [PERSON] , як кредитором, та [PERSON] , як поручителем, укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язувався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] боргових зобов`язань які витікають з договору позики від 17 січня 2017 року, укладеного між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов`язується у термін до 31 грудня 2021 року включно повернути кредитору позику в сумі 170 000,00 доларів США, що становить 4 712 655,00 грн відповідно до курсу долара США, встановленого Національним банком України в день підписання договору, що складає 27,7215 грн за 1,00 долар США. Поручитель зобов`язується солідарно відповідати за виконання зобов`язань по договору позики (пункти 1, 2 Розділу 1 договору поруки). У розділі 2 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики, позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При невиконанні позичальником боргових зобов`язань перед кредитором у строки та на умовах, які обумовлені у договорі позики, поручитель приймає на себе зобов`язання сплатити: а) суму позики; б) збитки, спричинені кредитору, у зв`язку із невиконанням та/або неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі всі судові витрати. У випадку непогашення позичальником заборгованості в строки сплати суми позики, встановлених договором позики, кредитор набуває права вимоги до поручителя щодо сплати заборгованості (пункти 1-3 розділу 2 договору поруки). Відповідно до пункту 7 розділу 2 договору позики, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики в строки, передбачені договором позики, поручитель зобов`язується сплатити кредитору суму заборгованості, що підлягає оплаті, починаючи з наступного дня після дня невиконання позичальником відповідного зобов`язання. Поручитель несе передбачену чинним законодавством України відповідальність за збитки, завдані кредитору при невиконанні або неналежному виконанні своїх зобов`язань по цьому договору. У пункті 7.1 розділу 7 Договору поруки сторони зазначили, що поручитель ознайомлений з умовами договору позики, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має. Згідно із пунктом 7.6 розділу 7 договору поруки, всі ризики (у тому числі збитки та погіршення фінансового стану, настання інших несприятливих наслідків), пов`язані з істотною зміною обставин, з яких поручитель виходив при укладені цього договору (зокрема, зміна курсу гривні до іноземних валют), несе поручитель, і такі обставини не є підставою для зміни або розірвання поручителем цього договору та/або інших договорів, пов`язаних з цим договором, а також для невиконання поручителем зобов`язань за вищезазначеними договорами. 15 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення боргу за договором позики від 17 січня 2017 року у розмірі 170 000,00 доларів США. У вимозі також зазначено, що у разі неповернення коштів протягом 30 календарних днів, буде змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Вимогу від 15 лютого 2022 року, [PERSON] отримала особисто 17 лютого 2022 року, про що проставила особистий підпис. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 540 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. При цьому, відповідно до частини першої статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи договори позики від 17 січня 2017 року та розписку про отримання грошових коштів від 17 січня 2017 року, судом встановлено, що договір позики містить підтвердження сторін про передачу грошових коштів у встановленому такими договорами розмірі, а вказана розписка містить особистий підпис позичальника - відповідача. Договір позики та розписка містять персональні дані позичальника. Тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за таким договором підтверджено належними (письмовими) доказами. Сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у договорі та розписці умовах, тобто виконання ним умов такого договору. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постановах від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Суд також враховує, що відповідачі факту укладення договору позики від 17 січня 2017 року, договору поруки від 17 січня 2017 року та отримання грошових коштів за таким договором позики не заперечували. У заяві від 15 березня 2025 року (вхід. від 20 березня 2025 року) [PERSON] підтвердила факт отримання грошових коштів у сумі 170 000,00 доларів США. У заяві від 15 березня 2025 року (вхід. від 19 березня 2025 року) [PERSON] факт укладення договору поруки та отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів за договором позики від 17 січня 2017 року також визнав. Суд також враховує, що жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, відповідачі суду не надали, відзиву на позов не подали, факт наявності боргу і його розмір не оспорювали, суму заборгованості визнали. Таким чином, встановлено, що відповідач [PERSON] свої договірні зобов`язання за договором позики від 17 січня 2017 року, не виконала і не повернула позикодавцю грошові кошти у сумі і у строк, визначений такими договорами. Також суд враховує таке. Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 роз`яснив, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику. За встановлених судом фактичних обставин справи, позика за договором 17 січня 2017 року надавалася відповідачеві саме в іноземній валюті - доларах США. Враховуючи викладене вище, позов в частині вимог про стягнення заборгованості за договорами позики є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, тому з [PERSON] , як позичальника, та [PERSON] , як поручителя, на користь [PERSON] у солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 17 січня 2017 року у розмірі 170 000,00 доларів США. Щодо заявлених позивачем вимог щодо стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання суд зазначає таке. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики не містить положення про стягнення відсотків за користування позикою або положень про нарахування штрафних санкцій у погодженому сторонами розмірі у випадку прострочення виконання зобов`язань за таким договором. Щодо вимоги про стягнення з відповідачів 3 % річних за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року, суд зазначає таке. З огляду на те, що відповідач [PERSON] порушила грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Однак, при визначенні розміру суми, що підлягає до стягнення суд враховує таке. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц дійшла висновку про те, що положення статті 625 ЦК України поширюються на усі види грошових зобов`язань незалежно від природи їх виникнення - на підставі договору або делікту. Водночас, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України», введено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався. Штрафні санкції нараховано позивачем до 23 лютого 2022 року, що відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 3 % річних внаслідок порушення виконання зобов`язань за договором позики від 17 січня 2017 року, за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 754,52 доларів США. Суд враховує, що у заяві від 15 березня 2025 року (вхід. від 20 березня 2025 року) [PERSON] заявлений розмір 3 % річних визнала. [PERSON] у заяві від 15 березня 2025 року (вхід. від 19 березня 2025 року) заявлений розмір 3 % річних також визнав. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на проаналізовані правові норми, встановлені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 17 січня 2017 року підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Водночас, частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, а також визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на користь позивача [PERSON] із державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого ним судового збору в сумі 7 570,00 грн відповідно до квитанції від 15 липня 2024 року № 5906-3708-7031-0087 (дата зарахування на казначейський рахунок - 15 липня 2024 року, номер документа - № 1853, ідентифікатор документа в казначействі - № 682227345). Інша частина суми судового збору, сплаченого позивачем, що складає 7 570,00 грн, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача відповідно до вимог статті 141 ЦПК України по 3 785,00 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved