Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

27.02.2025 року [PERSON] (надалі - позивач), через свого представника, адвоката Заставного Р.А., звернулася до Іллінецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), в якому просить стягнути із останнього на свою користь моральну шкоду у сумі 500 000,00 грн., спричинену їй загибеллю в дорожньо-транспортній пригоді сина [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог вказала, що 21 листопада 2024 року, приблизно о 14 годині 45 хвилин, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2110», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись автодорогою сполученням «Слов`янськ - Святогірськ», зі сторони автодороги М-03 в напрямку с. Богородичне Краматорського району Донецької області, на 9км.+450м. вказаної автодороги, діючи в порушення вимог дорожньої розмітки 1.1, п.п. 10.1, 12.6 ґ), 12.9 б), 14.2 в) та 14.6 г) Правил дорожнього руху України, став виконувати обгін невстановленого попутного автомобіля, в ході якого виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Kasten», військовий реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2110», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №243/10576/24 від 03 січня 2025 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Відповідно до вимог ст. ст. 75, 76 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з випробувальним терміном на 3 (три) роки. Потерпілою від даного злочину визнано її, позивачку по справі, так як в результаті ДТП загинув її син [PERSON] . Смерть [PERSON] настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Зазначає, що в результаті неправомірних та винних дій [PERSON] їй завдано моральної шкоди, як потерпілій, оскільки через ДТП вона втратила сила, яка проявилася у вже перенесених нею моральних стражданнях та тих нескінченних стражданнях, що будуть переслідувати її довготривалий час, перенесених нею моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у її життєвих стосунках. Вона, позивачка, втратила сина, якого сильно любила, та з яким протягом його життя підтримувала добрі життєві стосунки, часто спілкувались, проводили разом час та надавали один одному допомогу. Син займав важливе місце в житті позивачки, та як вона самостійно його ростила і виховувала, адже з батьком дитини розлучилася ще у 1999 році і його смерть стала величезним стресом та шоком для неї. Звістка про смерть сина завдала позивачці глибоких моральних та душевних страждань, оскільки за життя сина позивачка перебувала з ним в тісних сімейних стосунках, він завжди допомагав їй у будь-яких справах та підтримував у складних життєвих ситуаціях. Усвідомлення непоправності втрати і трагічність обставин його загибелі лише посилюють душевні страждання та вимагають додаткових зусиль для відновлення звичного способу життя. Втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню. Передчасна смерть сина, близької для позивачки людини, однозначно спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань. Вказане не може не впливати на її подальше життя. Після загибелі сина нормальні життєві зв`язки позивачки були знищені, вона постійно відчуває почуття туги і до теперішнього часу не може оговтатися від осягнутого її лиха. Незважаючи на те, що пройшов вже певний час, позивачка постійно згадує померлого сина, та не може змиритися з тим, що його вже немає. Через стресовий стан, вона відчуває постійну втому, а також моральну і фізичну виснаженість. Сам факт втрати сина вніс непоправні зміни в подальше життя позивачки, адже загиблий син був опорою в її житті та надією на допомогу в старості. Все це призводить до великих страждань, які не закінчаться ніколи, оскільки життєві ситуації, які трапляються в житті кожних батьків, так чи інакше пов`язані із потребою присутності дітей. Передчасна смерть рідної людини спричинила позивачці біль, смуток та страждання. Таким чином, щодо обставин заподіяння шкоди матері загиблого, то вважає очевидним, що передчасна втрата сина для будь-якої людини, тим більше при наявності тривалих та тісних життєвих зв`язків між ними, однозначно спричиняє моральні страждання. З урахуванням викладеного, глибини вже перенесених моральних страждань та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати позивачку довготривалий час, перенесених нею моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у її життєвих стосунках, величину моральної шкоди позивачка оцінює у 500 000,00грн., яка залишається невідшкодованою. Оскільки, станом на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу - автомобіля марки «ВАЗ 2110», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок дії якого заподіяно шкоди, не була застрахована, та, з огляду на те, що відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ не здійснює відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи (крім випадків, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону), у позивачки відсутні правові підстави для звернення в МТСБУ щодо відшкодування завданої моральної шкоди, тому, на думку позивачки, саме відповідач [PERSON] , як володілець джерела підвищеної небезпеки є особою відповідальною за шкоду завдану ним в розумінні ст. 1166, 1187 ЦК України. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 03 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання по даній справі, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами та надано строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті в загальному порядку. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник не з`явилися. В поданій до суду заяві [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити у її відсутності, не заперечила відносно розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі суду про відкриття провадження від 03 березня 2025 року строк. Тому, відповідно до ст.280 ЦПК України суд, за згодою позивачки, проводить заочний розгляд справи. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись із доводами позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] , позивачка по справі, є матір`ю [PERSON] , що підтверджується даними копії свідоцтва про його народження, серії [NUMBER] , виданого 31 січня 2000 року Іллінецьким відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області. [PERSON] помер у віці 26 років, що підтверджується даними копії свідоцтва про його смерть, серії [NUMBER] , виданого 26.11.2024 року Іллінецьким відділом реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть №744, виданого 22.11.2024 року Слов`янським відділенням судово-медичної експертизи Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи смерть [PERSON] настала [INFO] в с.Богородічне Краматорського району Донецької області, на трасі «Слов`янськ-Святогірськ», від травм (травматичний шок, поєднана тупа травма голови, грудної клітки та живота, пасажир легкового автомобілю, потерпілий внаслідок зіткнення з автофургоном), отриманих внаслідок ДТП. Згідно вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №243/10576/24 від 03 січня 2025 року, який набрав законної сили 04.02.2025 року, [PERSON] , відповідача по справі, визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Відповідно до вимог ст. ст. 75, 76 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з випробувальним терміном на 3 (три) роки, з покладенням на нього обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Крім того, згідно даних вказаного судового рішення (вироку суду), 21 листопада 2024 року, приблизно о 14 годині 45 хвилин, водій [PERSON] , керуючи на відповідних правових підставах технічно справним автомобілем марки «ВАЗ» моделі «2110», реєстраційний номер [NUMBER] , разом з пасажиром [PERSON] , який перебував на передньому пасажирському сидінні, рухався по сухій асфальтобетонній проїжджій частині автодороги сполученням «Слов`янськ - Святогірськ» з боку автодороги М-03 в напрямку с. Богородичне на території Святогірської ТГ Краматорського району Донецької області, яка мала по одній смузі для руху в кожному напрямку та дорожню розмітку 1.1 (вузька суцільна лінія). В ході руху, проїжджаючи ділянку вказаної автодороги на 9км+450м, водій [PERSON] , діючи в порушення вимог дорожньої розмітки 1.1, п.п. 10.1, 12.6 ґ), 12.9 б), 14.2 в) та 14.6 г) Правил дорожнього руху України, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не будучи уважним, не маючи перешкод технічного характеру для об`єктивного сприйняття дорожньої обстановки, не переконавшись у безпечності виконуваного маневру, та у тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, став виконувати обгін невстановленого попутного автомобіля, в ході якого виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Kasten» військовий реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у зустрічному для водія [PERSON] напрямку, по своїй смузі для руху, разом з пасажиром [PERSON] . Внаслідок даної дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2110», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , отримав наступні тілесні ушкодження: поєднана тупа травма голови, грудної клітки, та живота, закрита черепно-мозкова травма, крововилив у м`які покриви голови у лобна-тім`яній ділянці зліва, крововиливи під м`які мозкові оболонки правої скроневої, правої потиличної часток, стовбур головного мозку, садно лобної ділянки зліва, розрив зчленування між потиличною кісткою та I-м шийним хребцем з розривом оболонок та спинного мозку на цьому рівні, тупа травма грудної клітки, переломи 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12-го ребер справа, 1, 2-го ребер зліва, розрив правої легені, тупа травма живота, розрив правого клубо-крижового зчленування, переломи гілок лобкових та сідничних кісток, розрив правої частки печінки, розрив правої нирки, синці лівої кисті, стегон, колінних суглобів, лівої гомілки, садно правого стегна, від яких загинув на місці події. Зазначені ушкодження стосовно живих осіб, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя, і знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого. Причиною смерті [PERSON] стала поєднана тупа травма голови, грудної клітки, та живота з переломами кісток скелету, розривами внутрішніх органів та спинного мозку, що супроводжувалась кровотечою у порожнини тіла, розвитком травматичного шоку та набряку головного мозку. З технічної точки зору, допущені водієм [PERSON] порушення вимог дорожньої розмітки 1.1, п.п. 10.1, 14.2 в), 14,6 г) Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та суспільно небезпечними наслідками у вигляді смерті потерпілого [PERSON] . Смерть сина внаслідок дорожньо-транспортної пригоди стала підставою для звернення позивачки [PERSON] до суду з даним позовом. Остання визнана потерпілою у вищевказаному кримінальному провадженні. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї. За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Згідно із правовою позицією, яка відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19, абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №243/10576/24 від 03 січня 2025 року встановлено, що шкоду потерпілому [PERSON] було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу загиблого. Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п.21.1 ст. 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Відповідно до перевірки чинності страхового полісу на транспортний засіб [NUMBER] , станом на 21.11.2024 року, тобто станом на дату ДТП, страховий поліс не знайдено, а отже цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «ВАЗ» моделі «2110», реєстраційний номер [NUMBER] , не була застрахована. Відповідно до п.41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах,визначених цим Законом,у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до вказаних вище положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ не відшкодовує завдану моральну шкоду транспортним засобам, власник яких не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, в силу вимог ст.ст. 1187,1194 ЦК України, в даному випадку саме на відповідача [PERSON] , який на відповідних правових підставах керував транспортним засобом, що встановлено вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №243/10576/24 від 03 січня 2025 року та, в силу ч.6 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, покладено обов`язок на відшкодування завданої моральної шкоди позивачу, що повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року, справа № 755/18006/15-ц. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачів, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру. Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення, а право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства. Такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц). Така позиція відповідає практиці Європейського Суду з прав людини (рішення від 22.02.2005 у справі «Новоселицький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine, заява № 47148/99). Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір моральної шкоди є індивідуальним, але при визначенні розміру відшкодування суд враховує вимоги розумності і справедливості, керується розумністю щодо суми, яку позивач бажає стягнути до пропорційності завданих збитків. Так, у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 709/1173/17, постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 127/35822/21, постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 535/171/20 та інших зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням: характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення); стану здоров`я потерпілого; тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах; ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). Судом встановлено, що неправомірними діями відповідача [PERSON] , оскільки порушення ним ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті [PERSON] , позивачці [PERSON] завдано моральної шкоди, що свідчить про перенесення нею страждань та що безумовно негативно позначилося на її психологічному та фізичному стані та призвело до моральних страждань. Отже, внаслідок винуватих дій [PERSON] позивачці [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат, зокрема, враховує рівень душевних стражданнях, яких зазнала позивачка у зв`язку із смертю сина, приймає до уваги те, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, та погоджується з тим, що позивачці [PERSON] завдано моральну шкоду смертю сина, порушенням укладу їх життя, погіршенням їх фінансового стану. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі сина позивачки під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останньої, враховуючи і те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Позивачка зазнала душевних страждань у зв`язку зі смертю сина і втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, позивачка позбавлена можливості матеріальної та моральної підтримки сина у подальшому своєму житті та в старості, відновити попередній стан її життя неможливо. При цьому, судом зауважується, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, та у жодному разі не може вважатися покаранням винної особи. Визначений позивачкою розмір моральної шкоди суд вважає обґрунтованим з огляду на те, що моральна шкода спричинена безповоротною втратою близької людини, яка є сином позивача, що суттєво вплинуло на її життя в негативну сторону. Стороною відповідача не висловлені заперечення щодо позовних вимог та не заявлено клопотання про проведення судової психологічної експертизи, на підтвердження психологічного стану особи [PERSON] , наявність чи відсутність у неї переживань, страждань, особливостей сприйняття певної події тощо. З урахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивачки, яка втратила сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього її життя душевні страждання, і відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачки, неможливо, а факт загибелі сина позивачки є безумовним свідченням спричинення позивачці глибоких моральних страждань, суд дійшов висновку, що пропорційною компенсацією моральних страждань позивачці є відшкодування їй відповідачем спричиненої моральної шкоди у розмірі 500000 грн., на підставі чого позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, - і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичної особи. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивачка [PERSON] , відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, то судовий збір в розмірі 5000,00 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved