Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання батьківства. В обґрунтування вимог посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] в період, приблизно з 2020 по 15.08.2023, проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Незадовго до повномасштабного вторгнення рф на територію України, приблизно в січні-лютому 2022 року, в період спільного проживання, сторони встановили, що відповідач вагітна. Після початку війни, сторонами було прийнято спільне рішення, що відповідачу необхідно тимчасово евакуюватись з Києва, спочатку в м. Житомир до знайомих, а потім за кордон до Республіки Польща. В той час, позивач, будучи переконаний, що є батьком ненародженої дитини, взяв на себе відповідальність по утриманню відповідача, систематично перераховував їй грошові кошти на проживання в Польщі, відповідач користувалася банківською карткою позивача для оплати товарів, послуг тощо. [INFO] у [PERSON] в м. Краків, Республіка Польща народився син [PERSON] . Враховуючи, що відповідач на момент народження дитини не перебувала в зареєстрованому шлюбу, в тому числі за 10 місяців до народження дитини, запис про батька дитини вчинено «зі слів матері» відповідно до ч. 2 ст. 61 Закону від 28.11.2014 року «Про актові записи цивільного стану», яка є аналогом ч. 1 ст. 135 СК України. В подальшому, приблизно на початку 2023 року, відповідач разом з дитиною повернулася до України та сторони продовжили проживати однією сім`єю. 15.08.2023 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб, який рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.01.2025, було розірвано. Приблизно в серпні 2024 року відповідач разом з дитиною повернулася до м. Вільногірськ, а подружні відносини між сторонами були припиненні. З того часу позивач та відповідач проживають окремо, а дитина проживає разом з відповідачем. [PERSON] переконаний, що є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , бажає брати участь у вихованні та утриманні сина, реалізовувати свої батьківські права та обов`язки відносно сина. Починаючи з серпня 2024 року, позивач добровільно та систематично перераховує відповідачу кошти на утримання сина. При цьому, враховуючи, що актовий запис про народження дитини складений на території іноземної держави, сторони фактично позбавлені можливості визнати батьківство в позасудовому порядку, оскільки позивач не має можливості виїзду з території України та, більше того, відповідач категорично заперечує таку можливість в принципі. Вважає, що визнання батьківства позивача відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , є підставою для внесення відповідних змін до актового запису про його народження. Просить позов задовольнити, визнати його батьком [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Краків, Республіка Польща, а також внести зміни до актового запису про народження [PERSON] . Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28.02.2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. 25.03.2025 року відповідачем, [PERSON] , до суду надано заперечення, в якому вона повністю визнає позовні вимоги в частині визнання батьківства [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та просить відмовити у задоволенні клопотань про призначення експертизи та про допит свідків. Також, 25.03.2025 року відповідачем, [PERSON] , до суду надано зустрічний позов до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини, до досягнення дитиною трирічного віку. Той факт, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , нею визнається. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати з нею і до теперішнього часу проживає з нею. Відповідач проживає окремо від них. ЇЇ матеріальне становище не дозволяє їй достатньо забезпечувати дитину. Відповідач надає їй матеріальну допомогу на утримання сина, але у розмірі меншому ніж встановлений ст. 182 СК України. Їй відомо, що відповідач працює, має стабільний постійний заробіток, ніякими хронічними захворюваннями, які б перешкоджали йому сплачувати аліменти, не хворіє, стягнень по іншим виконавчим документам з нього не провадитися. Інших дітей він не має. Розмір заробітної плати відповідача їй не відомий. Просить стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 всіх видів його доходу, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частини заробітку (доходу), починаючи з моменту подання позову і до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] . Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.04.2025 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини, до досягнення дитиною трирічного віку та об`єднано його в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства. Справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.04.2025 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання з`явився, первісний позов просив задовольнити, а також зазначив, що зважаючи на визнання позову відповідачем в частині визнання батьківства [PERSON] , призначати експертизу та допитувати свідків немає потреби. Також заперечував проти стягнення аліментів у вказаному у зустрічному позові розмірі та зазначив, що стягнення аліментів має відбуватись з дати набрання рішенням законної сили, оскільки саме з того часу відповідач набуде батьківських праві відносно дитини. На даний час внести відомості до свідоцтва про народження дитини позивач не може, оскільки свідоцтво про народження дитини видано в Республіці Польща. Однак, [PERSON] постійно проживає на території України та в силу ситуації, яка на сьогоднішній час склалася у зв`язку з воєнною агресією рф не має можливості зробити вище вказані дії. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання з`явився та пояснив, що факт батьківства [PERSON] . [PERSON] визнає. Щодо стягнення аліментів, то стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку буде відповідати положенням діючого законодавства, як і стягнення аліментів з дати подання позову. Також в частині стягення аліментів на утримання [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Вислухавши думку представників, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.2023 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] (а.с. 71). Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.01.2025 року, яке набрало законної сили 18.02.2025 року, шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с. 18, 19). Факт наявності у [PERSON] малолітньої дитини підтверджується повною копією свідоцтва про народження [PERSON] , у перекладі на українську мову, згідно якого, останій народився [INFO] в м. Кракові Республіки Польща. Також, у свідоцтві про народження, у п. 8 Анотації зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Закону від 28.11.2014 року «Про актові записи цивільного стану» внесено прізвище [PERSON] як прізвище батька та його дошлюбне прізвище, та на прохання особи, яка повідомила про народження, ім`я [PERSON] , як ім`я батька дитини (а.с. 13-17, 73-77). Факт переказу грошових коштів в різних сумах в різні періоди [PERSON] на рахунок [PERSON] , підтверджується випискою по картковому рахунку [PERSON] (а.с. 20-52). Відповідно до копії Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] з 16.09.2024 зареєстрована як особа-підприємець з надання послуг перукарями та салонами краси (основний) (а.с. 77, 78). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зміст ст. 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приймає визнання позову відповідачем за первісним позовом в частині визання батьківська позивача за зустрічним позовом, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини та матері дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини. Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною. Згідно ч. 1 ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно ч. 4 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у ст. 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «НUNТ v. UKREINE»). Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 65 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлення та оскарження батьківства визначається особистим законом дитини на момент її народження. Статтею 28 Договору між Україною та Республікою Польща «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах» ратифікованого Постановою ВР України № 3941-XII від 04.02.1994 року визначено, що встановлення і оспорювання походження дитини від певної особи регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є мати дитини в момент народження дитини. Пунктом 2.13.1. «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, передбачено, що підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є в тому числі рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька, матір дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 2.16.4 Розділу II «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов'язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що первісну позовну заяву необхідно задовольнити частково, визнати позивача [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, громадянина України, батьком [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Краків, Республіка Польща, з наступним внесенням до актового запису про народження відомостей про нього, як про батька дитини. Однак, у задоволенні позову про внесення змін до актового запису про народження дитини в частині прізвища дитини слід відмовити. В позовній заяві не мотивовано необхідність зміни прізвища дитини, а змінювати підстави позову суд самостійно не має права. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини, а також те, що зміна прізвища буде відповідати її інтересам, психологічному та гармонійному розвитку. Встановлення батьківства та внесення відомостей до актового запису про народження дитини про батька дитини самі по собі не є підставою для зміни прізвища дитини (постанова ВС 20.10.2023 року у справі № 752/11710/21, провадження № 61-9116св22). Суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів справи відповідач за первісним позовом на момент народження дитини мала прізвище [PERSON] , яке вона повернула після розірвання шлюбу, тому у актовому записі про народження прізвище дитини вказано [PERSON] . І в цій частині зміни не вносяться. Враховуючи вік дитини з`ясувати його думку щодо зміни прізвища та інших питань судового розгляду не вбачається можливим. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а за домовленістю між ними той із них, хто проживає окремо від дітей, може брати участь у їх утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на встановлені у справі обставини, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка проживає із матірю якій відповідно до пояснень представника [PERSON] в судовому засіданні позивач за первісним позовом після подання зустрічного позову припинив перераховувати грошові кошти, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є особою працездатного віку, відсутність відомостей про наявність у нього захворювань, інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, суд вважає необхідним стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК України, які іншого не передбачають, і до досягнення дитиною повноліття. З доводами представника [PERSON] щодо визначення розміру аліментів у розмірі 1/4 частки, але не менше 100 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, погодитись не можливо з огляду на те, що вказаний розмір є завищеним і хоча з виписки по картковому рахунку вбачається, що [PERSON] має стабільний дохід, однак належних, достатніх та допустимих доказів того, що він може сплачувати аліменти у розмірі більше мінімального рекомендованого ч. 2 ст. 182 СК України суду не надано. Також, згідно з ч. ч. 2, 3, 5 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти на одного з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до норм ч.ч. 1, 2 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого подружжя з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, оскільки позивач за зустрічним позовом має на утриманні малолітнього сина [PERSON] який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, з урахуванням того, що обов`язок утримання дружини, з якою проживає дитина, покладається на батька дитини, суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідача за зустрічним позовом аліменти на утримання позивача за зустрічним позовом в розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходів, до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку з дати звернення з позовом до суду. На думку суду, стягнення аліментів саме в цьому розмірі є достатнім та буде відповідати обставинам справи. Тому зустрічний позов слід задовольнити частково. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, зазначене рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом належить стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивач за зустрічним позовом звільнена від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом в дохід держави і складаються із судового збору, розмір якого, відповідно до ст. ст. 4, 6 ЗУ «Про судовий збір», складає 2 422,40 грн. (2 вимоги немайнового характеру х 1 211,20 грн.).

Outcome: partial