Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

28.02.2025 [PERSON] звернулася із позовом до Смілянської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що її батько [PERSON] з 1985 року працював в Смілянському РЕМ та в 1989 році вказана квартира була надана в користування йому, а також його сім`ї. Надалі сім`я у складі дружини [PERSON] , дочок [PERSON] , [PERSON] (позивач в справі), поживали в даному житлі, однак ордер, інші документи на підтвердження підстав для вселення - відсутні. Після звільнення [PERSON] з ПАТ «Черкасиобленерго» 26.09.2000, він та його родина продовжували проживати за вказаною адресою, утримували спірне житло, сплачували комунальні послуги, роботодавець, його правонаступники не зверталися з вимогою звільнити житло. [INFO] [PERSON] , помер. На той час був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , мав намір розпочати приватизацію житла. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний рішенням Смілянського міськрайонного суду від 20.12.2007, мати позивачки з того часу проживала окремо, а [PERSON] не проживала в спірній квартирі приблизно останні 3 роки, не подавала заяви про прийняття спадщини. Позивачка проживала у спірному житлі до 2012 року, надалі вийшла заміж, знялася із реєстрації, на даний час вона періодично використовує дане житло, здійснює необхідний догляд за ним, постійного місця проживання зараз там ніхто не має. Бажаючи реалізувати право на спадщину, нею було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, на підставі якої 30.08.2019 заведено спадкову справу, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на майно. З метою встановлення власника майна позивачка зверталася до КЖВП «Наш дім», ПАТ «Черкасиобленерго», відділу приватизації Смілянської міської ради, однак встановити достовірну інформацію про власника майна та правові підстави користування [PERSON] та його сім`ї спірним житлом, не вдалося. Було отримано інформацію від Смілянської міської ради про перебування будинку за адресою [ADDRESS] на балансі СКП «Наш дім», яке з 26.11.2019 перебуває в стані припинення. На підставі викладеного позивач вважає, що власник квартири за адресою [ADDRESS] не відомий, майно фактично є безхазяйним, вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє вказаним нерухомим майном без будь-якого правового титулу, тривалий час. Посилаючись на ч. 2 ст. 344, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, практику судів касаційної інстанції, вважає, що існують правові підстави для визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю та подальшої реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою від 07.03.2025 відкрите провадження в справі, справу призначено до розгляду в судовому засіданні у порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначене на 02.04.2025, в подальшому підготовче судове засідання відкладене на 22.04.2025. 01.04.2025 відповідачем в справі, представником Смілянської міської ради подано відзив, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що спірне майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS] , не є безхазяйним майном, оскільки прийняте в комунальну власність на підставі рішення СМР від 26.02.2009 №36-13/V та передане на баланс КЖВП «Наш дім» на підставі рішення ВК СМР від 18.06.2009 №413. [PERSON] набув права на квартиру на підставі правочину, яким житло йому передане у фактичне володіння та користування, у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах, а позивачка набула права користування спірною квартирою як член його сім`ї, у зв`язку із цим її користування житлом не є безтитульним, існувала правова підстава для її вселення. Відсутні обставини безперервного володіння спірним майном, оскільки\~ позивачка з 2012 року не була постійно зареєстрована та постійно не проживала за вказаною адресою, внаслідок зняття із реєстрації втратила право користування житловою площею, а з 2021 року володіла інформацією про перебування житла на балансі СКП «Наш дім», подальших дій для встановлення власника майна не вживала. Батько позивачки не здійснив приватизації житла, відтак не набув права власності, майно не могло бути успадковане. Крім того, будинок був і на даний час залишається гуртожитком. Вказані обставини виключають можливість визнання за [PERSON] права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю. 22.04.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті на 23.05.2025. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви та зміст доданих документів. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Одноповерховий гуртожиток за адресою [ADDRESS] побудований у 1969 році, складається із житлового будинку з прибудовою площею 81 м. кв, що включає дві квартири площею 40,1 та 41,3 м кв. Станом на 02.08.1993 власником зазначено Район електричних мереж. Станом на 28.03.2005 складається із житлового будинку, двох сараїв, двох погребів, огорожі, що вбачається із даних технічної інвентаризації. [PERSON] в період із 01.03.1985 до 26.09.2000 працював у Смілянському РЕМ трактористом у дільниці механізації і транспорту, що підтверджується копією трудової книжки останнього [NUMBER] та довідкою ПАТ «Черкасиобленерго» від 29.10.2020 №944. Відповідно до довідки КЖВП «Наш дім» [PERSON] станом на 24.01.2011 зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] , ордер на житлове приміщення відсутній. На період роботи в Смілянському РЕМ [PERSON] проживав у частині будинку по [ADDRESS] , станом на 05.07.2021 документи, які б підтверджували передачу частини житлового будинку в користування [PERSON] відсутні, що вбачається із довідки Смілянської філії ПАТ «Черкасиобленерго» від 05.07.2021 №1353. Рішенням Смілянської міської ради від 26.02.2009 №36-13/V надано згоду на безоплатну передачу до комунальної власності міста Сміла двоквартирного гуртожитку по [ADDRESS] , що належить ВАТ «Черкасиобленерго», Виконавчому комітету після затвердження акта приймання-передачі передати вказаний об`єкт нерухомого майна на баланс КЖВП «Наш дім». Рішенням Виконавчого комітету Смілянської міської ради від 18.06.2009 №413 затверджений акт приймання передачі об`єкта нерухомого майна двоквартирного гуртожитку по [ADDRESS] в комунальну власність, постановлено КЖВП «Наш дім» прийняти безоплатно зазначений об`єкт на баланс підприємства. З акту приймання-передачі від 14.04.2009 встановлено відомості про об`єкт забудови: гуртожиток для малосімейних, рік введення в експлуатацію 1969, площа 106,5 м кв, площа прибудинкової території 385 м кв, склад двоквартирний будинок, по 2 кімнати в квартирі, первісна вартість 11241,17 грн, амортизація 6203,00 грн, станом на вказаний час в будинку проживають 8 осіб. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 15.05.2014 року по справі №925/600/14 порушено провадження у справі про банкрутство боржника Смілянського комунального підприємства «Наш дім» (20700, Черкаська область, м.Сміла, вул. Т.Шевченка, 47, код ЄДРПОУ 37977850), введено процедуру санації боржника. Постановою господарського суду Черкаської області від 18.11.2019 року по справі №925/600/14 Смілянське комунальне підприємство «Наш дім» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Каплю С.В. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , що видане 02.05.2019 Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. 30.08.2019 приватним нотаріусом Терещенко М.Є. заведено спадкову справу №70/2019, спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Терещенко М.Є. від 08.10.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою [ADDRESS] , оскільки документів, які б свідчили про те, що вказана квартира перебуває у власності померлого [PERSON] внаслідок приватизації, кооперації, укладення договору або набута іншим шляхом, не надано. Станом на 04.01.2021 житловий будинок за адресою [ADDRESS] , на балансі Смілянської філії ПАТ «Черкасиобленерго» не перебуває. Рішенням Смілянської міської ради від 29.03.2023 №59-51/VІІІ передано безоплатно об`єкти з балансу СКП «Наш дім» на баланс управління житлово-комунального господарства ВК СМР згідно з додатком. В пункті 47 додатку вказано будинок по [ADDRESS] , первісною вартістю 30182,32 грн, сума амортизації на 01.02.2023 29942,93 грн. Виконавчим комітетом СМР ордер на заселення в квартиру за адресою [ADDRESS] , [PERSON] не видавався, відомостей про надання житла та подальшу приватизацію ВК СМР не має. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна №370732030 від 20.03.2024, відомості щодо права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження, щодо об`єкта нерухомого майна за адресою [ADDRESS] відсутні. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , відомості про зареєстровані об`єкти права власності відсутні. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Вказаний висновок сформульований ВП ВС у постанові від 14.05.2019 в справі №.910/17274/17. Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)). Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Зазначені висновки також були викладені раніше у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема у п. 5, 9 вказаної постанови роз`яснено що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Крім того, пунктом 11 цієї постанови визначено, що враховуючи положення ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При цьому, володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним є підставою для відмови у задоволенні позову про набуття права власності за набувальною давністю, у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України. У постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц КЦС ВС зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на те, що вона з 2012 року безперервно, відкрито, добросовісно володіє та користується вказаним житлом, що підтверджується відомостями про зареєстроване місце її проживання, актами опитування сусідів, до строку її користування об`єктом нерухомого майна на підставі п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід додатково віднести трирічний період до набрання 01.01.2004 чинності ЦК України, а тому є підстави для визнання права власності на квартиру за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України. Однак вказані доводи позивачки не в повній мірі відповідають викладеним вище нормам права та висновкам про їх застосування з огляду на наступне. Відповідно до ст. 127-128 ЖК УРСР (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення відповідних правовідносин) для проживання робітників,\~ службовців,\~ студентів,\~ учнів, а також\~\~ інших\~\~ громадян\~ у\~ період\~ роботи\~ або\~ навчання\~ можуть використовуватись гуртожитки.\~ Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жила площа\~ в\~ гуртожитку\~ надається\~ за\~ спільним рішенням адміністрації\~\~ підприємства,\~\~ установи,\~ організації\~ чи\~ органу кооперативної або іншої громадської\~ організації. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація\~\~ підприємства, установи, організації видає громадянинові\~ спеціальний\~ ордер,\~ який\~ є\~ єдиною\~ підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК УРСР). За ч. 1-2 ст. 156 того ж кодексу, члени\~ сім`ї\~ власника\~\~ жилого\~\~ будинку\~\~ (квартири),\~\~ які проживають разом з ним у будинку\~ (квартирі),\~ що\~ йому\~ належить, користуються\~ жилим\~ приміщенням\~ нарівні\~ з\~\~ власником\~\~ будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди\~ про\~ порядок користування цим приміщенням. За згодою\~ власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним\~ жиле\~ приміщення\~ інших\~ членів\~ сім`ї.\~ На вселення\~ до\~ батьків\~ їх\~ неповнолітніх\~ дітей\~ згоди власника не потрібно. Згідно з ст.65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відтак позивачка набула на законних підставах право користування жилим приміщенням як член сім`ї наймача і таке право є похідним від відповідного права наймача, [PERSON] , останній в свою чергу набув права користування житлом з житлового фонду, належного, зокрема підприємству відповідно до норм ст. 4 ЖК УРСР. При цьому з матеріалів справи вбачається відсутність інформації про ордер, зокрема яким підприємством та коли він виданий, проте сторонами не заперечується наявність правових підстав для вселення [PERSON] до спірного житла. Вказаними обставинами спростовуються аргументи позивачки про відсутність в неї будь-якого титульного володіння спірним майном. Вказаного достатньо для констатації відсутності правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірне майно за набувальною давністю (постанова ВП ВС від 14.05.2019 в справі №910/17274/17, п. 54, 59). Однак суд вважає за необхідне зазначити наступне. Під час судового розгляду встановлено, що гуртожиток за адресою [ADDRESS] , переданий в комунальну власність від енергопостачального підприємства на підставі рішення Смілянської міської ради від 26.02.2009 №36-13/V, надалі перебував на балансі КЖВП «Наш дім», з 19.03.2023 і станом на час розгляду справи знаходиться на балансі Управління житлово-комунального господарства ВК Смілянської міської ради. Матеріалами справи підтверджується та обставина, що позивачці щонайменше із 09.02.2021 було відомо про наявність балансоутримувача гуртожитку за адресою [ADDRESS] , довідка, яка засвідчує цей факт, подана [PERSON] разом із позовом. Вказаним підтверджується, що спірне нерухоме майно не є безхазяйним, має власника, відтак суд доходить до висновку, що позивачка за всіх обставин повинна була та могла знати, що фактично володіла чужим майном, хоча достеменно не могла назвати його власника. Крім того, суд не може погодитися із доводами позову про безперервність володіння спірним майном стороною позивача. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Сторонами не заперечується, що право [PERSON] на спірне майно є похідним від права її батька, [PERSON] та що останній володів житлом до дня смерті, [INFO] , час початку такого володіння в ході судового розгляду не встановлений. Однак станом на вказаний час позивачка постійно не проживала в спірній квартирі, оскільки 14.11.2012 знялася із реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . Факт проживання позивачки за іншими адресами в період із 2012 року слідує зі змісту документів, доданих [PERSON] , до позовної заяви, зокрема довідки про реєстрацію місця проживання, свідоцтва про шлюб, постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії, витягу із реєстру територіальної громади. При цьому суд не може вбачати факту постійного проживання з актів опитування сусідів, що подані як додатки до позовної заяви, через суперечливий зміст, зокрема розбіжність в датах, аналогічного змісту акти, датовані квітнем 2025 року, судом до уваги не приймаються, оскільки подані без дотримання правил, передбачених ч. 2 ст. 83 ЦПК України. Відтак не встановлено володіння позивачкою спірним нерухомим майном протягом 10 років, що є однією з умов набуття права власності за набувальною давністю. Доводи позивача про відкритість володіння вказаним нерухомим майном та можливість визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю не виключають вказаних вище висновків, оскільки сам по собі факт відкритого користування нерухомим майном не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю у розумінні ст. 344 ЦК України. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи не містять даних щодо судових витрат відповідача. За таких обставин судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed