Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

Позивач звернувсядо суду із вказаною позовною заявою у якій посилається на те, що 22.09.2015 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу у сторін народилось двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони мають різні погляди на життя. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, втрачено почуття любові та поваги. Сторони не підтримують сімейні стосунки, проживають окремо, при цьому спільна дитина, [PERSON] проживає із батьком за його місцем проживання та перебуває на повному його утриманні. Позивач переконаний, що їхній шлюб носить формальний характер та вважає, що подальше спільне життя і збереження сім`ї з відповідачем є неможливим та таким, що суперечить його інтересам. Враховуючи викладене позивач просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між ними розірвати та встановити факт утримання дитини. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду клопотання з проханням справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явилась, однак надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, вказує, що дійсно, спільний син сторін проживає із позивачем. Суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Із свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 22.09.2015 року, вбачається, що шлюб між сторонами зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис - № 1643. Встановлено також, що у сторін є спільні діти, син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого повторно, серії [NUMBER] від 04.05.2018 року, актовий запис №25, та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.07.2018 року, актовий запис №1608. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускаєтеся. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальноїдекларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року,згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-якихобмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю.Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 110 СК України, передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружні стосунки, не мають спільного сімейного бюджету та майна, проживають окремо, а тому їхню сім`ю слід вважати такою, що фактично розпалася, а шлюб між ними необхідно розірвати, оскільки подальше перебування в шлюбі може суперечити інтересам одного з сторін. Щодо визначення місця проживання спільної дитини сторін, варто вказати, що, як встановлено із відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1340539 від 01.05.2025 року, місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Однак, згідно договору оренди житлового приміщення від 01.04.2025 року, кладеного між [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що остання зняла в користування квартиру, загальною площею 29 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , строком на 1 (один) рік. Встановлено також, що 03.04.2024 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір про здійснення їхніх прав щодо дитини та визначення місця її проживання. Так, договором визначено домовленість батьків про те, що їхня спільний син [PERSON] буде проживати разом із батьком. Батько зобов`язався утримувати сина, піклуватись про його здоров`я та виховання, не перешкоджати матері у побаченнях з дитиною. Із відібраних адвокатом пояснень у гр. [PERSON] , який являється другом [PERSON] та гр. [PERSON] , яка являється сестрою позивача, які були повідомлені про відповідальність за завідомо неправдиві показання передбачені КК України, встановлено, що [PERSON] дійсно проживає разом із своїм сином [PERSON] , якою виховує і доглядає одноосібно, грає, здійснює постійний догляд та забезпечує всім необхідним. Матір дитини із сином [PERSON] проживає окремо від позивача та сина [PERSON] , участі у вихованні, утриманні та житті останнього не приймає. З характеристики, виданої директором Чернівецької гімназії №17 та підписаної класним керівником дитини від 03.04.2025 року, вбачається, що [PERSON] навчається у у гімназії №17 у 1-В класі з 01.09.2024 року. Дитина відвудіє навчальний заклад систематично, добре адаптувався до учнівського колективу, конфліктних ситуацій з боку учня і до учня не спостерігається. Батько [PERSON] активно співпрацює з навчальним закладом, доброзичлово відкликається на прохання чи рекомендації класовода. Як вбачається із довідки № 97 від 02.04.2025 року, [PERSON] дійсно займається на відділені боротьби дзюдо в КЗ № 21 «ДЮСШ №4 м. Чернівці» у групі початкової підготовки у тренера-викладача [PERSON] , при цьому дитину забирає та приводить на заняття лише батько. [PERSON] відвідує навчально-тренувальні заняття в охайній спортивній формі, не пропускає заняття без причини. Матір [PERSON] , тренер жодного разу не бачив. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, держави- учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNTv. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У відповідності до статті 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року справа №339/143/20 (провадження № 61-6809св21). Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За змістом положень статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 29 ЦК України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Окрім того, згідно ч. 2, 3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи, що між сторонами відсутній спір щодо проживання дитини, відповідач позов визнала, виходячи з найкращих інтересів дитини, та рівності прав батьків щодо них, суд вважає за можливе визначити її місце проживання.

Outcome: approved