Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), в якому просить: визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо автостоянки [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , із застосуванням реституції. В обґрунтування позову позивач зазначає, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2022 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних. Накладено арешт на автостоянку [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Проте, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2022 року про забезпечення позову в цивільній справі № 757/59851/21-ц не була виконана, оскільки, як стало відомо позивачу, 07.02.2022 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування, предметом якого є автостоянка [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Даний договір дарування від 07.02.2022 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мангушем А.М., зареєстрований у реєстрі за № 168. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2022 року право власності на автостоянку [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 07.02.2022 року за [PERSON] на підставі договору дарування від 07.02.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мангушем А.М., зареєстрований у реєстрі за № 168. Посилаючись на те, що договір дарування від 07.02.2022 року є фіктивним, оскільки вчинений [PERSON] з метою уникнення виконання своїх зобов`язань перед позивачем за договором позики, позивач просив на підставі ст. 234 ЦК України визнати договір дарування від 07.02.2022 року недійсним із застосуванням реституції. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та призначено підготовче засідання у справі на 01.09.2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2023 року накладено арешт на автостоянку [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , шляхом заборони розпорядження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, у зв`язку з чим відкладено підготовче засідання на 07.11.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2023 року відкладено підготовче засідання на 13.02.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2024 року відкладено підготовче засідання на 25.03.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2024 року відкладено підготовче засідання на 15.05.2024 року Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.05.2024 року відкладено підготовче засідання на 04.09.2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 11.11.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року відкладено судове засідання на 20.02.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року відкладено судове засідання на 13.05.2025 року. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити. У судове засідання відповідачі не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином. Одночасно, судом за наслідками розгляду заяви відповідача-1 про залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України встановлено наступне. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Як слідує з поданої відповідачем-1 заяви, представником позивача [PERSON] подано в межах справи № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних, заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просив також визнати недійсним договір дарування від 07.02.2022 року. Водночас, протокольною ухвалою суду від 01.02.2024 року в справі № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних, заяву представника позивача [PERSON] про зміну предмету позову від 05.12.2022 року залишено без розгляду. За наведених обставин, оскільки в межах справи № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних, інший предмет спору, ніж у даній справі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вислухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне. Судом встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2022 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних. Накладено арешт на автостоянку [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Разом із цим, 07.02.2022 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування, предметом якого є автостоянка [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Даний договір дарування від 07.02.2022 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мангушем А.М., зареєстрований у реєстрі за № 168. Як слідує з преамбули договору дарування від 07.02.2022 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за однією адресою, а саме: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2022 року право власності на автостоянку № [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 07.02.2022 року за [PERSON] на підставі договору дарування від 07.02.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мангушем А.М., зареєстрований у реєстрі за № 168. Мотиви, з яких виходить cуд, та застосовані норми права За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, провадження № 61-37390свп18). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК України). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20, провадження № 61-2477св23; від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, провадження № 61-4014св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Під час здійснення своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17, провадження N61-42114св18). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, провадження № 61-46674св18). Із матеріалів справи слідує, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2022 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі № 757/59851/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних. Накладено арешт на автостоянку [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Водночас, після звернення [PERSON] із позовом до суду про стягнення боргу з [PERSON] , 07.02.2022 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдаровуваною, укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мангушем А.М., зареєстрований у реєстрі за № 168, предметом якого є автостоянка [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] власності за [PERSON] на автостоянку [NUMBER] в підземній автостанції секції «Б», об`єкт загальною площею 14,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 07.02.2022 року на підставі оспорюваного договору дарування від 07.02.2022 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2022 року. При цьому, місцем реєстрації проживання [PERSON] та [PERSON] у договорі дарування зазначена спільна адреса: [ADDRESS] . Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом установлено, що спірний договір дарування укладений під час розгляду в суді спору щодо стягнення боргу за договором позики, докази повернення якої наразі в матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим відповідач-1 передбачав можливе стягнення з нього боргу на користь позивача. При цьому, укладення договору дарування до ухвалення рішення про його стягнення не спростовують потенційного умислу боржника уникнути в майбутньому стягнення, враховуючи, що він міг передбачити негативні наслідки відчуження майна, а договір вчинено безоплатно на користь близької особи. Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.05.2025 року у справі № 137/161/23. Ураховуючи наведене, договір дарування від 07.02.2022 року використовувався його учасниками не за основною його метою, а для унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача-1, що свідчить про фіктивність такого правочину та є правовою підставою для визнання його недійсним. Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (частина 5 статті 216 ЦК України). Проте, позивачем не визначено, в якій саме спосіб останній просить суд застосувати реституцію за договором дарування від 07.02.2022 року, що свідчить про необґрунтованість вимог позову в цій частині. Натомість, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073,60 грн., що підтверджується квитанціями № 0.0.2875256644.1 від 23.02.2023 року на суму 81,20 грн., № 0.0.2764093201.1 від 04.12.2022 року на суму 994,40 грн., а також за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 496,20 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2764091687.1 від 04.12.2022 року. Оскільки, суд позовні вимоги задовольняє, окрім вимоги про застосування реституції, що не визначена окремою позовною вимогою, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню по 784,90 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial