Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

24 лютого 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 503349-КС002 від 08 липня 2024 року у сумі 74416 гривень 99 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 37612 гривень 53 копійки, суми прострочених платежів по процентах - 36804 гривні 46 копійок та суми прострочених платежів за комісією - 0 гривень (а. с. 1-8). В обґрунтування позовних вимог вказано, з урахуванням уточненої позовної заяви від 03 березня 2025 року, що 08 липня 2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено договір № 503349-КС002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 08 липня 2024 року ТОВ «БІЗПОЗИКА» направило відповідачці пропозицію (оферту) укласти Договір № 503349-КС002 про надання кредиту. 08 липня 2024 року [PERSON] прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 503349-КС002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 44000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котрий Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті). ТОВ «БІЗПОЗИКА» направило [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-6504, на номер телефону [NUMBER] (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 08 липня 2024 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА та [PERSON] було укладено Договір № 503349-КС002 про надання кредиту підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». До теперішнього часу відповідачка свої зобов`язання за Кредитним договором № 503349-КС002 про надання кредиту належним чином не виконала, а лише частково сплатила кошти на загальну суму 34724 гривні 06 копійок. Зважаючи на ті обставини, що відповідачка належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, станом на 08 лютого 2025 року за останньою утворилася заборгованість за Договором № 503349-КС002 в розмірі 74416 гривень 99 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 37612 гривень 53 копійки, суми прострочених платежів по процентах - 36804 гривні 46 копійок та суми прострочених платежів за комісією - 0 гривень, які позивач прохає суд стягнути з відповідачки разом із судовим витратами по справі у сумі 2422 гривні 40 копійок (а. с. 65-70 та на звороті). Ухвалою суду від 06 березня 2025 року справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 79-80), копія якої надіслана учасникам справи 06 березня 2025 року. 10 квітня 2025 року ухвалою суду у справі було здійснено перехід із спрощеного позовного провадження без виклику сторін до спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначене судове засідання на 30 квітня 2025 року (а. с. 92). Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві з поміж іншого не заперечував щодо розгляду справи за його відсутності (а. с. 7 на звороті, 70), не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 108), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 08 липня 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» направило відповідачці пропозицію (оферту) укласти Договір № 503349-КС002 про надання кредиту (а. с. 22-26 та на звороті). 08 липня 2024 року [PERSON] , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 503349-КС002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а. с. 27-31 та на звороті). 08 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір № 503349-КС002 про надання кредиту (а. с. 17-21 та на звороті). Так, судом встановлено, що зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направило відповідачці, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-6504, на номер телефону [NUMBER] (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті (а. с. 34)), котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 08 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] було укладено Договір № 503349-КС002 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Крім того, судом встановлено, що сторонами було погоджено та підписано Паспорт споживчого кредиту, у якому міститься інформація обов`язкова для ознайомлення позичальником (а. с. 14-16). Відповідно до вимог п. 2.1 Договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 44000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, сплатити проценти за користування Кредитом та комісію за надання Кредиту у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. За умовами п. 2.3-2.11 вказаного договору, позивачем надано кредит відповідачці строком на 16 тижнів, зі сплатою: стандартної фіксованої процентної ставки у розмірі 1,50000000 процентів за кожен день користування кредитом; заниженої фіксованої процентної ставки у розмірі 1.15957528 процентів за кожен день користування кредитом; комісії за надання кредиту у сумі 6600 гривень; орієнтовною загальною вартістю 101376 гривень 03 копійки, загальні витрати за кредитом 57376 гривень 03 копійки, орієнтованою реальною річною процентною ставкою 23475,12% та денною процентною ставкою 1,15%. При цьому, п. 2.13 вищевказаного договору визначено, що дата повернення кредиту - 28 жовтня 2024 року. Пунктом 3.2.3. Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати Позичальник для належного виконання умов Кредитного договору. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 44000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котрий Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті (а. с. 34)), що підтверджується відповідною довідкою ТОВ «Платежі Онлайн» (а. с. 35). До теперішнього часу відповідачка свої зобов`язання за Кредитним договором № 503349-КС002 про надання кредиту належним чином не виконала. Відповідно до наданого позивачем Розрахунку заборгованості за Договором № 503349-КС002 відповідачка станом на 08 лютого 2025 року має заборгованість в розмірі 74416 гривень 99 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 37612 гривень 53 копійки; суми прострочених платежів по процентах - 36804 гривні 46 копійок та суми прострочених платежів за комісією - 0 гривень (а. с. 11-12). Згідно із довідкою про стан заборгованості [PERSON] за Договором № 503349-КС002, відповідачка станом на 08 лютого 2025 року має заборгованість в розмірі 74416 гривень 99 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 37612 гривень 53 копійки; суми прострочених платежів по процентах - 36804 гривні 46 копійок та суми прострочених платежів за комісією - 0 гривень (а. с. 13). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як убачається зі змісту кредитного договору № 503349-КС002 від 08 липня 2024 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора UA6504, що були відправлені 08 липня 2024 року на телефон відповідачки [NUMBER] та введений останньою 08 липня 2024 року (а. с. 23 на звороті). Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачкою ані змістовними запереченнями, ані окремим контррозрахунком, а тому при винесені рішення суд керується розрахунком позивача. З розрахунку вбачається, що після укладення договору [PERSON] користувалася наданими банком кредитними коштами, та здійснювала періодичне погашення за вказаним кредитним договором (залом сплачено 34724 гривні 06 копійок), проте, допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по кредиту, отже заборгованість винесена на прострочку. Крім того, долучена до позову візуальна форма послідовності дій Клієнта - [PERSON] (а. с. 32-33) вказує, що відповідачка самостійно користувалася послугами банку та через веб-сайт Кредитодавця www.my.tpozyka.com шляхом введення номеру телефону ідентифікувалася в Інформаційно-телекомунікаційній системі (ІТС) та зайшла в Особистий кабінет де подала Заявку на отримання кредиту, а позивач відправив смс-повідомлення на номер телефону клієнта одноразового ідентифікатора, яким відповідачка скористалася та підписала договір. Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою належними доказами. Матеріали справи не містять даних, щодо незаконного зняття коштів з використанням кредитної картки та незаконну видачу кредитної карти на ім`я [PERSON] третім особам. Натомість, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що під час укладення спірного кредитного договору з позивачем нею було пройдено верифікацію шляхом її фотофіксації з паспортом в руках (а. с. 55 на звороті). Крім того, згідно з Анкетою клієнта та Прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) укласти договір Позичальник підтверджує, що вказаний ним (з метою отримання кредиту) поточний (картковий) рахунок [NUMBER] належать саме йому і треті особи не мають до нього доступу (а. с. 27-31 та на звороті,34). Більш того, відповідно до руху коштів по картці від 27 березня 2025 року, яка підписана заступником голови правління АТ «Універсал Банк» Луговою О., картка № 5375-4115-0589-7145 дійсно належить [PERSON] та 08 липня 2024 року о 16 годині 13 хвилин на ії рахунок було здійснено перерахування 44000 гривень (а. с. 88 та на звороті). Отже, доказом фактів встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, користування відповідачкою кредитними коштами є виписка по рахунку, яка є належним доказом надання кредитних коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач виконав у повному обсязі вимоги закону щодо ознайомлення позичальника із паспортами споживчого кредиту, в яких вказані умови кредитування, що в свою чергу підтверджено відповідним підписом відповідачки при цьому остання, після укладення договору користувалась наданими позивачем кредитними коштами, здійснювала часткове погашення заборгованості за наданим кредитом, проте допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по кредиту, у зв`язку з чим станом на 08 лютого 2025 року має перед позивачем заборгованість у загальному розмірі 74416 гривень 99 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 37612 гривень 53 копійки; суми прострочених платежів по процентах - 36804 гривні 46 копійок та суми прострочених платежів за комісією - 0 гривень. Суд зазначає, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким позивачем було надано відповідачці грошові кошти у розмірі 44000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а відповідачка зобов`язалася повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом та комісію за надання Кредиту у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит, однак остання умови договору належним чином не виконує, а відтак право позивача порушено, та підлягає захисту у судовому порядку, яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка заявлені позивачем вимоги не спростувала. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за кредитним договором № 503349-КС002 від 08 липня 2024 року в сумі 74416 гривень 99 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 37612 гривень 53 копійки; суми прострочених платежів по процентах - 36804 гривні 46 копійок та суми прострочених платежів за комісією - 0 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 503349-КС002 від 08 липня 2024 року в сумі 74416 гривень 99 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 37612 гривень 53 копійки; суми прострочених платежів по процентах - 36804 гривні 46 копійок та суми прострочених платежів за комісією - 0 гривень. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідачки на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved