Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

У січні 2024 року позивач звернулася з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про визнання добросовісним набувачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 листопада 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., вона придбала у [PERSON] нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення № 1, загальною площею 171,9 кв.м. Згідно з договором купівлі-продажу вартість майна склала 687 600,00 грн. Це нерухоме майно було придбано нею за кошти її матері [PERSON] , отримані від продажу напередодні власного майна. На час укладення правочину будь-яких обтяжень та заборон щодо цього нерухомого майна не було. З метою використання придбаного приміщення у підприємницькій діяльності протягом березня-серпня 2021 року на підставі укладеного договору підряду з ФОП [PERSON] були виконані ремонтні роботи. На початку 2022 року їй стало відомо про подання 21.04.2021 керівником Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська позову про витребування в неї вищевказаного майна. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14.12.2022 року у справі № 202/2452/21 позовні вимоги керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях були задоволені. Витребувано у неї, [PERSON] , на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях нежитлове приміщення № 1 на І поверсі в будівлі у гуртожитку літ. А-2, позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Не погоджуючись із рішенням суду, нею була подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду, постановою якого рішення суду першої інстанції залишено без змін. Не погоджуючись з таким рішенням апеляційного суду, вона звернулася до Верховного Суду, але їй було відмовлено у відкритті касаційного провадження. Отже, нерухоме майно, яке, на її думку, було правомірно придбано нею вибуло з її володіння та повернуто державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях. Однак згідно з документами, долученими прокурором до матеріалів цивільної справи № 202/2452/21, 12 червня 2020 року Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за № 42020042630000214 за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України, а саме відчуження [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2018 року нежитлового приміщення [ADDRESS] , що складається з позицій 1-10, загальною площею на 171,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842937612101). Ухвалою слідчого судді від 27 липня 2020 року накладено арешт на вищевказане нежитлове приміщення. Виконання ухвали було доручено слідчому. Проте арешт на нерухоме майно був накладений на підставі цієї ухвали лише 18 грудня 2020 року. Ані органом досудового розслідування, ані прокуратурою не були вчиненні протягом серпня-грудня 2020 року дії щодо повернення майна державі. Між тим вчасне накладення арешту на нерухоме майно могло запобігти спричиненню їй шкоди. Позивач зазначає, що вона не знала та не могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі, що продавець не мав права відчужувати майно. Придбала спірне приміщення покладаючись на відомості, які містилися в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто вона є добросовісним набувачем майна. Отже, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 25.06.2024, позивач просила визнати її добросовісним набувачем нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення № 1, яке знаходиться (розміщене) у гуртожитку літ. А-2 на І поверсі, позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на цей об?єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; витребувати у держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на її користь вищевказане нежитлове приміщення; зобов?язати орган Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень скасувати запис про державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно від 15.12.2020 (реєстраційний номер обтяження 39793621). 18 січня 2024 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою від 28 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення її позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно. Під час підготовчого провадження відзив на позов відповідачем не був поданий. Ухвалою від 17 вересня 2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Онасенко О.М. позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені. Протокольною ухвалою від 20 травня 2025 року відмовлено у прийнятті відзиву на позов як поданого представником відповідача з пропуском установленого строку, у зв`язку з чим справу розглянуто на підставі наявних даних та доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне: Судом установлено, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року у справі № 202/2452/21 задоволений позов керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до [PERSON] , треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , [PERSON] , про витребування майна. Суд витребував у [PERSON] на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях нежитлове приміщення № 1 на І поверсі в будівлі у гуртожитку літ. А-2, позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 842937612101). Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив із того, що нежитлове приміщення вибуло з державної власності поза волею власника в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, а саме на підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03.12.2015 року, яке в подальшому було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року, а тому власник має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Зазначене судове рішення було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 28 лютого 2023 року. Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року.\~ Отже, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року, яким у [PERSON] витребувано на користь держави спірне нежитлове приміщення, є таким, що набрало законної сили. Заявляючи позовні вимоги про визнання добросовісним набувачем нежитлового приміщення № 1 на І поверсі в будівлі у гуртожитку літ. А-2, позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв.м., що знаходжиться за адресою: [ADDRESS] , скасування державної реєстрації права власності держави на це майно, витребування майна, скасування запису про обтяження, позивач [PERSON] посилається на те, що вона є добросовісним набувачем цього майна та державою не було вжито належних заходів для запобігання переходу права власності на це майно, чим порушені її права та завдано їй шкоду. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України). Статтею 15\~ЦК України\~визначено,\~що кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~цивільного права\~у разі\~його порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині 2 статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання особи добросовісним набувачем. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» було роз?яснено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі\~статтею 388 ЦК\~має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Отже, добросовісність набуття майна не може вважатися предметом окремого позову, а є лише однією з обставин, які підлягають доказуванню під час розгляду справи про витребування майна з чужого незаконного володіння. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 755/15989/15-ц (провадження № 61-13510св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 755/15989/15-ц (провадження № 61-13510св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 523/11051/17 (провадження № 61-13925св19). Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов?язковими до виконання на всій території України. В пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. В частині 3 статті 2 ЦПК України також визначено, що основною засадою цивільного судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що одним із основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву. В основі принципу юридичної визначеності як одного з елементів верховенства права лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії»). В даному випадку добросовісність набуття [PERSON] права власності на нежитлове приміщення та наявність підстав для витребування в неї як добросовісного набувача цього майна відповідно до статті 388 ЦК України були предметом розгляду у цивільній справі № 202/2452/21. У цій справі суд дійшов висновку про витребування у [PERSON] як добросовісного набувача на користь держави спірного нежитлового приміщення, і, що це не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки на час набуття нею права власності на це майно вже тривалий час існував судовий спір щодо цього майна, у зв`язку з чим вона могла передбачити для себе негативні наслідки під час укладення договору купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року, та її права можуть бути захищені шляхом пред`явлення позову про відшкодування збитків безпосередньо до продавця. Звернувшись із позовом про визнання добросовісним набувачем, скасування державної реєстрації права власності держави на спірне майно, яке набуто на підставі судового рішення, витребування майна у держави на свою користь, та зазначаючи про добросовісність набуття майна та непропорційність його витребування на користь держави, [PERSON] фактично домагається переоцінки доказів та перегляду судового рішення в іншій справі про витребування в неї майна на користь держави, яке набрало законної сили та є остаточним. Ураховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна не підлягають задоволенню. Суд також вважає такою, що не підлягає задоволенню, вимогу [PERSON] про зобов?язання органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень скасувати запис про державну реєстрацію обтяження спірного нерухомого майна, оскільки відповідний орган не був залучений до участі у справі, позивач на цей час не є власником спірного майна, її права обтяженням цього майна жодним чином не порушуються. Отже, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю. У зв?язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на позивача та відшкодуванню їй не підлягають.

Outcome: dismissed