Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області з позовом до відповідачки [PERSON] про припинення права власності на 1/2 частки земельної ділянки шляхом її конфіскації. В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує, що Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва, при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено порушення вимог ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України, що виразилися в невідчужені громадянкою російської федерації 1/2 частки земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом встановленого законом строку. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.03.2001 серії ІІ-КВ №134002 [PERSON] [INFO] , належала земельна ділянка по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:90:882:0108 загальною площею 0,0621 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби. В подальшому, у зв`язку зі смертю [INFO] власника, зазначена земельна ділянка перейшла в спадщину за заповітом в рівних частинах до двох її спадкоємців, громадянки російської федерації [PERSON] , [INFO] та громадянина України [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 14.07.2011 №3-693 та № 3-690 відповідно, виданих державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сташковою А.Г. Таким чином, 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:882:0108, яка розташована по [ADDRESS] на праві приватної власності належить громадянці російської федерації [PERSON] . У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 1/2 частки вищезазначеної земельної ділянки до цього часу зареєстроване за громадянкою російської федерації, яка не відчужила її, а тому є підстави для конфіскації 1/2 частки вказаної земельної ділянки у власність держави. Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 168). Ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 184). В судовому засіданні прокурор позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, зокрема шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Судової влади України, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву не подала. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Згідно з відомостями з відомостями з Держгеокадастру, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:882:0108, загальною площею 0,0621 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташована по [ADDRESS] (а.с. 22-23). Вказана земельна ділянка на праві приватної власності належала [PERSON] , 1939 року народження, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-КВ №134002, виданого Київським міським управлінням земельних ресурсів 15.03.2001 року, на підставі рішення Київської міської ради від 08.06.2000 року №149-9/870, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №90-2-07693 (а.с. 56-57). Земельна ділянка набута у власність [PERSON] у порядку приватизації (а.с. 74, 75-76, 77). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 92, 103). [PERSON] була громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданим Відділом внутрішніх справ Дніпровського райвиконкому м. Києва від 29.08.1984 року (а.с. 72-73). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:882:0108, загальною площею 0,0621 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташована по [ADDRESS] . Вищевказану земельну ділянку успадкували її син [PERSON] , [INFO] , та відповідачка [PERSON] , [INFO] , в рівних частках. Так, відповідачка [PERSON] успадкувала 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:882:0108, після смерті [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке видане 14.07.2011 державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сташковою А.Г. за реєстровим №3-693 (а.с. 54-55). [PERSON] успадкував 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:882:0108, після смерті його матері [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке видане 14.07.2011 державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сташковою А.Г. за реєстровим №3-690 (а.с. 52-53). Відповідачка [PERSON] є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] , виданим 01.09.2006 року (а.с. 109-11). Паспортом громадянина України не документувалась. Таким чином, станом на дату звернення до суду з позовом, право власності на 1/2 частку вищевказаної земельної ділянки належить на праві спільної часткової власності відповідачці [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, що підтверджується листом КП КМР «КМ БТІ» за №062/14-1551 від 12.02.2024 року (а.с. 136). У відповідності до листа ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області №10-10-6-61-5641/2-24 від 10.06.2024 року, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:882:0108, загальною площею 0,0621 га, для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, перебуває у спільній частковій власності, 1/2 частки [PERSON] (країна громадянства: російська федерація) згідно державного акту від 08.09.2011 року серія ІІ-КВ №134002, зареєстрований на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 14.07.2011 № 9-693. Враховуючи вищевикладене, вбачається порушення вимог статей 13, 14, 41 Конституції України, статей 22, 81, 145 Земельного кодексу України (а.с. 38-39). Згідно з копією довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26.04.2024 року, оціночна вартість земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:90:882:0108 становить 16 145,41 грн. (а.с. 149-151). Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України, земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно норм ст. 19 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. У відповідності до ч. 5 ст. 22 ЗК України, визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Частиною ч. 2 ст. 81 названого Кодексу, передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Вимогами даної статті визначено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки вищевказаних категорій з наступних підстав: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Правовідносини, пов`язані з набуттям прав на землі сільськогосподарського призначення, прийнятих у спадщину нерезидентами, у т.ч. іноземними громадянами, врегульовано ч. 4 ст. 81 ЗК України, якою передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно вимог ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Право власності на 1/2 частку земельної ділянки належить відповідачці, проте на теперішній час самостійно нею не відчужена, чим безпідставно порушено строк, установлений ч. 4 ст. 81 ЗК України. Відомостей про відчуження відповідачкою 1/2 частки спірної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна не міститься (а.с. 21). Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140 ЗК України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п."в" ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЗК України, у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Оскільки відповідачка протягом року з часу переходу права власності на вищевказану 1/2 частку земельної ділянки не відчужила, то право власності на зазначену 1/2 частку земельної ділянки слід примусово припинити, шляхом конфіскації. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1, зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст. 348 ЦК України, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, що був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно, з урахуванням його характеру і призначення, за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Згідно з ч. 4 ст. 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України, передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Зважаючи на викладене, позовні вимоги керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь Київської міської прокуратури необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3 028,00 грн.

Outcome: approved