Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла його баба [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки площею 0,4022 га, що є частиною земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3222485200:04:018:0013 загальною площею 29,2039 га, розташованої на території Михайлівко-Рубежівської сільської ради Бучанського (раніше\~Києво-Святошинського)\~району Київської\~області.\~За життя\~померлою було\~складено заповіт, яким все своє майно вона заповіла позивачу та відповідачу [PERSON] . Відповідач [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині. Позивач у встановлений законодавством строк прийняв спадщину після смерті [PERSON] , відповідачі [PERSON] і [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на його користь. Приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим Іваном\~Сергійовичем відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,4022 га, яка є складовою частиною земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3222485200:04:018:0013 загальною площею 29,2039 га, розташованої на території Михайлівко-Рубежівської сільської ради Бучанського (раніше Києво-Святошинського) району Київської області, так як частка спадкодавця у спільній власності не виділена, право власності не зареєстроване. Просить суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,4022 га, яка є частиною земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3222485200:04:018:0013 загальною площею 29,2039 га, розташованої на території Михайлівко-Рубежівської сільської ради Бучанського (раніше Києво-Святошинського) району Київської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 09 січня 2025 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у вищезазначеній цивільній справі, на виконання положень ч. 1\~ст. 189 ЦПК України\~розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 19.02.2025 року до суду від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича надійшла копія спадкової справи № 31/2017, заведеної до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . У судове засідання 15.04.2025 року позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити. У судове засідання відповідачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 10.02.2025 року та 20.02.2025 року До суду від відповідачів надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позов визнають у повному обсязі та проти його задоволення не заперечують. Відповідно до ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124\~Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1\~ст.\~81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що\~ [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим Іваном Сергійовичем заведена спадкова справа №31/2017. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.01.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. копію спадкової справи №31/2017 до майна [PERSON] , яка померла що\~ [INFO] . Із матеріалів спадкової справи №31/2017 вбачається, що [PERSON] 29.11.2003 року склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Михайлівко-Рубежівської сільської ради Київської області, яким все своє майно заповіла в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] . [PERSON] , яка має право на обов`язкову частку у спадщині, подала заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] . \~ \~ \~ \~ [PERSON] 30.08.2021 року видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1600 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] кадастровий номер 3222485201:01:022:0028. Постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. від 11.11.2023 року за №2107/02-31, виданою у спадковій справі №31/2017, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 29,2039 га, кадастровий номер 3222485200:04:018:0013, розташованої на території Михайлівко-Рубежівської сільської ради Бучанського (раніше Києво-Святошинського) району Київської області. Як вбачається із зазначеної вище постанови нотаріусом при підготовці документів було встановлено, що не визначена частка вказаної земельної ділянки в праві спільної власності, яка належала померлій [INFO] [PERSON] . Право власності відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України не зареєстроване. Судом встановлено,\~що згідно\~Розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 17 жовтня 2004 року №492 «Про надання у спільну часткову власність земельних ділянок 75-ти громадянам (згідно додатка) власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай)» було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної часткової власності на земельні ділянки 75-ти власникам земельних часток (паїв) в межах Михайлівко-Рубежівської сільської ради; передано у спільну часткову власність земельні ділянки загальною площею 29,2039 га 75-ти громадянам (згідно додатка) власникам сертифікатів на земельну частку (пай); виготовлено державні акти на право власності на землю 75-ти громадянам (згідно додатка) власникам сертифікатів на земельну частку (пай). Згідно додатка до Розпорядження №492 від 17.10.2005 року у Списку власників земельних часток (паїв), яким надаються земельні ділянки у спільну часткову власність для ведення особистого селянського господарства в межах Михайлівсько-Рубежівської сільської ради під номером 56 вказана [PERSON] , номер ділянки [NUMBER] , номер сертифіката [NUMBER] , площа ділянки 0,4022 га. Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 11.11.2024 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером 403255839 від 11.11.2024 р., наявних в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером 3222485200:04:018:0013, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 817964032224, обліковується за громадянами в кількості 48 (сорок вісім) осіб, за якими зареєстроване право власності на земельні ділянки відповідними площами, що є є складовою частиною земельної ділянки площею 29,2039 га з кадастровим номером 3222485200:04:018:0013. Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 року №43\~було затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, яка регулювала створення державних актів у 2006 році, і у відповідності до якої був створений вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до п.1.1 Інструкції право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом: на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно п. 2.10 Інструкції до державного акту на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов`язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників. Наразі, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр». Згідно ч. 9 ст.\~21\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» відомості про розподіл земель між власниками та користувачами вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно достатті 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3\~зазначеного Закону\~України «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до вимог ч. 6 ст.\~11\~ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до вимог ст.ст.\~1216,\~1217\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За вимогами\~ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя\~статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 1ст.\~1221\~ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За\~ст. 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом отримують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її у строк і в порядку, встановленому статтями 1269 і 1270\~ЦК України. За положеннями ч. 5\~ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1\~ст. 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, а саме протягом шести місяців. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1\~ст. 1270 ЦК України\~строк. Відповідно до положень ч.1 ст.\~1225\~ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Згідно\~ст. 81 ЗК України\~однією із підстав набуття права власності громадянами України на земельні ділянки є прийняття спадщини. Відповідно до положень п. 10 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За змістом ст. ст.\~1296,\~1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Відповідно дост.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. З огляду на позицію, висвітлену у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, відповідно дост.\~67\~Закону України\~«Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно абз. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що оскільки позивач по справі [PERSON] як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , до нього перейшли всі права і обов`язки, що належали померлій на день смерті. Як встановлено судом, на момент смерті спадкодавцю належала частина земельної ділянки площею 29,2039 га, кадастровий номер 3222485200:04:018:0013, згідно Списку співвласників земельної ділянки порядковий номер 56, частка у спільній власності становить 0,4022 га, що, в свою чергу, означає перехід права власності частини земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом до осіб, які прийняли спадщину. З огляду на викладене суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , права власності на земельну ділянку площею 0,4022 га, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 29,2039 га, кадастровий номер 3222485200:04:018:0013, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Ірпінської територіальної громади Бучанського району (до адміністративно-територіального поділу: Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району) Київської області, згідно Списку співвласників земельної ділянки порядковий номер 056. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved