Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку набувальної давності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок було зведено у 1939 році дідом позивача - [PERSON] , з того часу в будинку проживала вся родина позивача, у тому числі сам позивач із народження. Жодних правовстановлюючих документів на будинок не збереглося, спадкоємцями майна були родичі позивача, володіння будинком здійснювалось безперервно, відкрито, добросовісно, протягом понад 80 років. Ухвалою суду від 14 грудня 2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 16.04.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду. В судове засідання представник позивача [PERSON] , адвокат Любаренко І.О., не з"явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність та просив суд задовольнити клопотання. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 1939 року [PERSON] було надано земельну ділянку для будівництва будинку. Судом встановлено, що 1939 року на земельній ділянці [PERSON] було збудовано житловий будинок загально площею 119,3 м. кв., житловою площею 66,7 м. кв., та присвоєно адресу: [ADDRESS] , що підтверджується будинковою книгою. Судом встановлено, що відповідно до «Домової книги» за адресом, [ADDRESS] , в будинку в різні часи були зареєстровані: 1). [PERSON] 1893 року народження. 2). [PERSON] 1908 року народження. 3). [PERSON] 1931 року народження, помер 1999 року. 4). [PERSON] 1932 року народження. 5). [PERSON] 1957 року народження. 6). [PERSON] 1962 року народження. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. В кінці 2010 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В ході розгляду позовного провадження було витребувано спадкову справу з якої [PERSON] дізнався, що правовстановлюючі документи на будинок за адресою [ADDRESS] не збереглися, а тому неможливо прийняти в спадщину на вищезазначений будинок. Судом встановлено, що відповідно до відомостей державного архіву м. Києва від 05.12.2011 року, щодо виділення земельною ділянки [PERSON] в 1939 році, зазначено, що в державного архіву м. Києва зберігаються рішення про виділення громадянам земельних ділянок починаючи тільки після 1943 року, а тому в архіву немає можливості надати копію рішення. 22 грудня 2011 року за заявою представника [PERSON] про залишення позову без розгляду, Святошинським районним судом винесено ухвалу по справі №2-5423/11, якою позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. За набувальною давністю у власність можуть набути майно лише фізичні та юридичні особи. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018 року, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018 року, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності». Відповідно до пункту 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: 1) добросовісність володіння; 2) відкритість володіння; 3) давність володіння та його безперервність; 4) відсутність інших осіб, які претендують на це майно; 5) відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності; 6) відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Висновки, подані Верховним Судом України в узагальненнях «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», використовуються судами при розгляді справ, зокрема Апеляційним судом Закарпатської області в Постанові від 09.07.2018 року, по справі № 302/943/17. Тобто право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід відзначити складність розуміння судами добросовісності у контексті цієї норми. Матеріали судової практики свідчать, що у більшості випадків підставою для відмови у позовах набувачів майна за правом набувальної давності є відсутність добросовісності володіння. Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018 року, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018 року, по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018 року, по справі № 683/2047/16-ц. Як і при віндикації, при набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону, в першому випадку на відповідача, в другому - на позивача. У випадку, коли суд відмовляє у задоволенні віндикаційного позову з підстав неможливості витребування майна від добросовісного володільця, то встановлений, таким чином, факт добросовісності володіння повторному доказуванню не підлягає. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Судом встановлено, що [PERSON] проживає в житловому будинку за адресою, [ADDRESS] , з самого народження, був в ньому зареєстрований, знятий з реєстрації через призов на військову службу, після закінчення військової служби повернувся та проживав в цьому будинку разом з своїми батьками [PERSON] та [PERSON] , які також були зареєстровані в цьому будинку, що підтверджується домовою книгою. Судом також приймається до уваги, що землекористувачем земельної ділянки на якій розташований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] площею 0,0849 га присвоєно кадастровий номер 8000000000:75:032:0011, визначено [PERSON] . Відкритість володіння означає, що воно є очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Судом приймається до уваги, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , який в свою чергу був спадкоємцем [PERSON] , який і будував цей будинок в 1939 році. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17 . Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06.09.2018 року, по справі № 205/1178/16-ц. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). У постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018 року, по справі № 571/1099/16-ц. Таким чином, особа, що має бажання набути у власність майно за набувальною давністю має володіти майном без правової підстави, добросовісно і відкрито володіти майном протягом встановленого строку, крім цього майно має бути не виключене із цивільного обороту. Юридична доктрина і судова практика свідчить, що при вирішенні справ про набуття права власності за набувальною давністю, суди, як правило, перевіряють дотримання умови добросовісносі, відкритості і безперервності володіння майном. Виходячи з вищевикладеного, можна підсумувати, що для набуття права власності за набувальною давністю, доведенню підлягають шість обставин: майно має об`єктом набувальної давності, не виключеним із цивільного обороту; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу у позивача для володіння майном та набуття права власності. Судом приймається що уваги через відсутність в рішення яким виділялася земельна ділянка в 1939 році, ще діду позивача, і відбулась неможливість оформлення правовстановлюючих документів, оскільки в державного архіву м. Києва зберігаються рішення про виділення громадянам земельних ділянок починаючи після 1943 року, Судом також беруться до уваги свідчення опитаних судом під час розгляду справи, а саме: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , які підтвердили, що [PERSON] добросовісно та безперервно користується будинком за адресою, [ADDRESS] понад 10 років. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved