Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 01.05.2025 р. у задоволенні позову керівника Ізмаїльської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Одеської обласної державної адміністрації до Ізмаїльської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», Дунайський біосферний заповідник Національної академії наук України про визнання незаконним розпорядження та скасування розпорядження райдержадміністрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішень державних реєстраторів, скасування державної реєстрації земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку відмовлено повністю. Під час розгляду справи за відповідним позовом та до закінчення судових дебатів у справі, представник позивача Грєкова Н.П. 01.05.2025 р. зробила заяву про те, що після ухвалення рішення суду нею будуть подані докази на підтвердження понесених відповідачем [PERSON] розміру судових витрат. 06.05.2025 року представником відповідача Грєковою Н.П. через систему «Електронний суд» подано до Кілійського районного суду Одеської області заяву про ухвалення додаткового рішення суду з доказами на підтвердження понесених судових витрат. Так, у заяві представник відповідача вказує, що відповідачем [PERSON] при розгляді справи були понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 19500,00 гривень та проведення експертизи судовим експертом разом у розмірі 6058,00 гривень, загалом на суму 25558,00 гривень, у зв`язку з чим представник відповідача просив суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути вказану суму понесених відповідачем судових витрат з особи, якій відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою судді від 19.05.2025 р. призначено судове засідання для розгляду заяви представника відповідача на 10-ту годину 20 хвилин 23.05.2025 р., про що повідомлені сторони. Представник відповідача [PERSON] адвокат Грєкова Наталя Прокопіївна в судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій просила суд задовольнити подану нею заяву в повному обсязі. Прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури в судове засідання не з`явився, надав заяву про ухвалення додаткового рішення без його участі, заперечував проти задоволення заяви. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в підготовче судове засідання повторно не з`явився. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи або проведення розгляду справи за його відсутності на адресу суду від нього не надходило. Представник відповідача\~Ізмаїльської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення судового засідання без участі представника. Представник третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~на стороні\~позивача Дунайського біосферного заповідника Національної академії наук України в судове засідання не з`явився, заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» в судове засідання не з`явився, заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило. Згідно\~ст. 247 ч. 2 ЦПК України\~у зв'язку з неявкою в судове засідання сторін, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Перевіривши обґрунтованість вимог заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, надавши оцінку доданим до заяви письмовим доказам, а також проаналізувавши релевантні положення законодавства, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.\~3\~ст.\~133\~ЦПК України\~до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК\~України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з п. 3 ч. 1 ст.\~270\~ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо \~судом не вирішено питання про судові витрати. Представником відповідача в якості доказів понесення відповідних судових витрат до заяви додано: договір про надання правничої допомоги № 0005 від 30.01.2024 року та додаткову угоду від 02.05.2025 року до договору про надання правничої допомоги № 0005 від 30.01.2024 року; акт приймання наданих послуг від 02.05.2025 року за договором № 0005 від 30.01.2024 року на загальну суму 19500,00 гривень, де визначено погодинну оплату адвоката за надані послуги з розрахунку 1000,00 гривень за годину; рахунок №2110/24 від 21.10.2024 року за проведення земельно-технічної експертизи та платіжну інструкцію №0.0.3966129714.1 про оплату послуг за проведення земельно-технічної експертизи у розмірі 6058,24 гривень; копії документів, що підтверджують здійснені представником відповідача витрати на поштові відправлення. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. А згідно\~з\~ч.\~4\~вказаної\~статті\~розмір витрат\~на\~оплату\~послуг адвоката\~має\~бути\~співмірним із: 1)\~складністю\~справи\~та виконаних\~адвокатом\~робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим\~адвокатом\~на виконання\~відповідних\~робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом\~наданих\~адвокатом послуг\~та\~виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 05/5969/15-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду висловив правову позицію стосовно того, що при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Разом з тим, з запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до\~ЦПК України\~законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої\~статті 2 ЦПК України\~основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей\~10,\~11,\~12,\~13 ЦПК України\~в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується\~Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша\~статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої\~статті 137 ЦПК України,\~відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. З огляду на надані представником відповідача докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу та проведення експертизи, враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, беручи до уваги відсутність обґрунтувань поданих позивачем заперечень щодо наявності підстав для відмови або зменшення розміру цих витрат, суд приходить до висновку, що понесені відповідачем витрати підтверджені належними та допустимими доказами, є обґрунтованими та співмірними зі складністю справи та обсягами збору доказів, а тому заява про ухвалення додаткового рішення є обґрунтованою та підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку, а Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора. За змістом ч. 3 ст. 10 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру. За відомостями з Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, Одеська обласна прокуратура є розпорядником бюджетних коштів, визначеним Офісом Генерального прокурора. Враховуючи викладене,\~суд дійшов\~висновку,\~що відповідну\~суму понесених\~відповідачем судових\~витрат слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури, як розпорядника відповідних бюджетних коштів.

Outcome: approved