Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

25 серпня 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про\~поділ спільного\~майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що з 01 жовтня 2005 року по 17 травня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, 18 червня 2011 року за спільні кошти подружжям був придбаний будинок «А-1», загальною площею 60,8 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, з господарськими будівлями: літня кухня «Б», погріб «Г», вбиральня-душ «Д», навіс «Е», огорожа 1, ворота 2, водоколонка І, замощення ІІ, та земельна ділянка з кадастровим номером 1211000000:08:066:0003, площею 0,0433 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В добровільному порядку сторони не можуть вирішити питання розподілу майна, а тому [PERSON] просила визнати земельну ділянку, житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за нею право власності по 1/2 частці на вказане майно. \~ \~ \~ \~27\~листопада 2023\~року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна об`єктом права особистої приватної власності. Зустрічна позовна заява обґрунтована наступним. Станом на дату укладення шлюбу, у власності [PERSON] перебували земельні ділянки, а саме: земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1221881300030010118, площею 0,1337 га, розташована за адресою: [ADDRESS] ; та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1221881300030010153, площею 0,1200 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказані земельні ділянки були продані 06.06.2008 за 80\~270 грн. [INFO] [PERSON] , власник спірного житлового будинку та земельної ділянки, домовились з [PERSON] , матір`ю відповідача, про купівлю-продаж вказаного майна. Проте, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторони уклали лише у 2011 році, оскільки продавець забарився з оформленням документів, та за домовленістю з матір`ю покупцем нерухомого майна було визначено [PERSON] . Спірне майно сторін було придбано за грошові кошти, які належали матері [PERSON] , та не були коштами спільного сімейного бюджету сторін. Посилаючись на вищевказані обставини, [PERSON] просив суд визнати спірне майно його особистою приватною власністю. 27 вересня 2024 року представник позивачки за первісним позовом [PERSON] надав суду відзив на зустрічний позов. Як на підставу заперечень посилався на те, що спірний будинок та земельну ділянку було придбано сторонами в період шлюбу, та за спільні кошти, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Відсутні докази належності на праві особистої приватної власності [PERSON] грошових коштів за які було придбано спірне майно. \~ \~ \~ \~Позивачка за первісним позовом у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, первісний позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Відповідач за первісним позовом у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надав до суду заяву про здійснення розгляду справи без участі сторони відповідача за первісним позовом. Просив суд задовольнити зустрічний позов, та відмовити в задоволенні первісного позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що сторонами визнано факт перебування їх у зареєстрованому шлюбі в період з 01 жовтня 2005 року по 17 травня 2023 року, та вказана обставина не підлягає доказуванню. 18 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., та зареєстрованого в реєстрі за номером 2-1240. За яким [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та земельну ділянку площею 433 кв.м, кадастровий номер 1211000000:08:066:0003, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями складається з житлового будинку «А-1», загальною площею 60,8 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, літньої кухні «Б», погріба «Г», вбиральні-душа «Д», навіса «Е», огорожі 1, воріт 2, водоколонки І, замощення ІІ, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.08.2023. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18. Відповідач за первісним позов заперечив наявність спільної сумісної власності набутого з позивачкою за первісним позовом в період шлюбу майна, з посиланням на факт придбання спірного майна за його особисті кошти отримані від реалізації належного йому майна, а саме: земельної ділянки площею 0,1337 га, за кадастровим номером 1221881300030010118, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, що розташована в [ADDRESS] за ціною 44\~300 грн, та земельної ділянки площею 0,1200 га, за кадастровим номером 1221881300030010153, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, що розташована в [ADDRESS] за ціною 35\~970 грн. У відповідності до положень\~ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Однак, на думку суду, реалізація належного [PERSON] майна в 2008 році, не може свідчити про факт придбання ним в період шлюбу у 2011 році будинку вартістю 114\~924 грн, та земельної ділянки вартістю 12\~880 грн за його особисті кошті, та як наслідок не може бути підставою для віднесення вказаного нерухомого майна до об`єктів його особистої приватної власності. Також, судом не може розцінюватись як належний доказ попередній договір від 10.05.2008, укладений між [PERSON] та [PERSON] , з огляду на невідповідність його вимогам статті 635 ЦК України (попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі). Посилання відповідача за первісним позовом на факт придбання спірного майна сторін в період шлюбу за кошти належні його матері, не знайшли підтвердження будь-якими доказами. Відповідно до п. 4.6 договору купівлі-продажу від 18.06.2011, купівля цього об`єкта нерухомості [PERSON] проводиться за згодою дружини [PERSON] , справжність її підпису на заяві засвідчена державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М. 18.06.2011 по реєстру № 2-1238. Таким чином, відповідачем за первісним позовом не спростовано належними доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке було набуте ними в період шлюбу. Відтак, житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власність подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були набуті. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Нормою частини 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи встановленні судом обставини, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, у задоволенні вимоги позивачки за первісним позовом в цій частині та у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи відносяться витрати на правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачкою за первісним позовом сплачено судовий збір в розмірі 3220,80 грн, який підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на її користь. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial