Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

У грудні 2024 року позивач [PERSON] , через представника адвоката Скотникова Олександра Миколайовича, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком та встановити факт самостійного виховання та утримання дитини позивачем. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він та відповідачка батьки малолітнього [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між сторонами син проживає разом з батьком. Позивач має бажання і намір проживати разом з дитиною однією сім`єю. Він дбає про фізичний та емоційний стан дитини, займається його харчуванням, матеріально забезпечує. За місцем своєї реєстрації та фактичного проживання позивач створив всі необхідні умови для комфортного і безпечного проживання разом з сином. Мати дитини вихованням сина не займається, виїхала за кордон, має іншу сім`ю, наміру повертатися в Україну або забрати сина до себе не має. З позовом про стягнення аліментів до [PERSON] . [PERSON] не звертався. Єдиним законним представником дитини в Україні є батько [PERSON] , якого мобілізували до лав ЗСУ. Позивач не має можливості, ніж у судовому порядку, довести факт самостійного утримання та виховання дитини віком до 18 років, яка проживає разом з ним. Встановлення цього факту необхідне для вирішення питання про звільнення з військової служби через сімейні обставини в порядку та з підстав, встановлених у ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Посилаючись на викладене, позивач просив позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді від 25.12.2024 позовна заява залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою судді від 06.01.2025 відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 10.02.2025 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, Міністерство оборони України та Військову частину [NUMBER] . Витребувано у Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради письмовий висновок щодо даного спору. 24.02.2025 від третьої особи Військової частини [NUMBER] надійшли пояснення по суті спору, у яких третя особа просила у задоволенні позовних вимог відмовити за недоведеністю. 15.04.2025 висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина сторін з батьком надійшов на адресу суду. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.04.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті. У судове засідання сторони та треті особи не з`явилися. Від позивача та третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Враховуючи неявку у судове засідання учасників справи, яких належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, а також наявність клопотань про розгляд справи без їх участі, на підставі статей 223 та 247 ЦПК України, неявка у судове засідання учасників справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [INFO] народився [PERSON] , про що Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції складено актовий запис № 692 від 23.09.2011. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] 23.07.2013 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції складено актовий запис № 294. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.10.2020 у справі № 488/2446/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З огляду на матеріали справи, на сьогодні син сторін [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Викладене підтверджується Інформацією про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 19.04-06/44003/2024 від 08.11.2024. Згідно з Актом обстеження умов проживання сім`ї від 06.11.2024, підписаним завідувачем сектору служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Таворською Л.В. та завідувачем сектору з питань опіки та піклування служби у справах дітей Вознюк О.В., одноповерховий будинок за адресою: [ADDRESS] складається з 5 кімнат з усіма зручностями та комунікаціями. Дитина [PERSON] має окрему кімнату, ліжко, письмовий та комп`ютерний столи, особисті речі на всі пори року, гаджети, предмети гігієни. Вказаний житловий будинок належить [PERSON] , батькові позивача. У будинку разом з дитиною проживають його батько [PERSON] (на сьогодні мобілізований до лав ЗСУ), дід [PERSON] та баба [PERSON] батьки позивача. Відповідно до характеристики учня 8-Б класу Миколаївської гімназії № 47 від 11.11.2024 [PERSON] , він зарекомендував себе як дисциплінований, працелюбний і старанний учень. Вихованням юнака займається батько [PERSON] . Мати дитини з родиною не проживає. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва № 18.31-444492-2024 від 09.12.2024 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, [PERSON] , [INFO] , народжена у с. Сичавка Комінтернівського району Одеської області, 21.01.2021 змінила прізвище на [PERSON] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Знята з реєстрації 07.11.2024 Згідно з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14.04.2025 батько малолітнього [PERSON] створив належні умови для проживання, виховання та розвитку сина. [PERSON] проходить військову службу отримує заробітну плату та має змогу утримувати сина. На обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Відомості про наявність не знятої чи непогашеної судимості відсутні. Мати дитини [PERSON] з сім`єю не проживає тривалий час. Зв`язок з нею втрачено та неможливо оцінку потреб її сім`ї. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7\~СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8\~Закону «Про\~охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12\~цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Місцем проживання дитини є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (постанова Верховного Суду (КЦС) від 14.02.2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18). Дитина не може бути передана для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної\~Ради України\~від 27.02.1991\~№ 789-XII (далі Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, параграф 76). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до вимог статті 19\~СК України при розгляді спорів, зокрема, щодо визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради 14.04.2025 надав висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13.04.2011) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що за місцем свого проживання позивач створив сину всі належні умови для повноцінного розвитку та виховання, дитина відчуває постійну турботу та любов, навчається, має друзів, звикле для неї оточення. Проживання у звичній для себе обстановці створює відчуття захищеності та сприяє стабільності психічного та емоційного стану дитини; дитина тривалий час проживає разом з батьком. Та обставина, що суд не зміг отримати позицію матері щодо визначення місця проживання її малолітнього сина разом з батьком, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини, оскільки в разі задоволення позовних вимог позивач отримує можливість самостійно вирішувати будь-які юридичні питання, пов`язані з вихованням свого сина. Враховуючи всі зазначені обставини, сталі сімейні та соціальні зв`язки, які склались у дитини за місцем проживання з батьком, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, а також належне та відповідальне ставлення позивача до виконання батьківських обов`язків, суд вважає, що визначення на теперішній час місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку у звичному середовищі. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] у частині визначення місця проживання неповнолітнього сина разом з ним обґрунтований. Щодо вимог про встановлення факту самостійного виховання [PERSON] його батьком [PERSON] , суд зазначає таке. Частиною першою статті 121\~СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. При цьому, статтею 141\~СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Таким чином, батьківські обов`язки є невідчужуваними, а у відповідності до частини 4 статті 155\~СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому, права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки. Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Верховий Суд сформував правову позицію в постанові від 29.09.2021 у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), відповідно до якої ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд зазначає, що самостійне виховання дитини одним з батьків можливе у разі ухилення іншим з батьків від виконання своїх батьківських обов`язків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У цій справі судом встановлено, що батьки дитини не дійшли обопільної згоди щодо форми участі у вихованні дитини. Водночас, суд констатує, що позивач довів той факт, що виховання дитини\~ [PERSON] , з 2021 року дійсно здійснюється самостійно його батьком [PERSON] . З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає доведеним факт самостійного виховання та утримання [PERSON] дитини малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без участі матері, та в цій частині позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved