Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «40 років Агро», про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, в обґрунтування позову зазначивши наступне. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19.04.2021 у справі № 319/84/21 визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2322787000:06:003:0105 загальною площею 9,7366 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала її матері - [PERSON] , на підставі державного акту ІІІ-ЗП №056503 від 16.09.2007. 08.06.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Більмацької селищної ради Більмацького району Запорізької області за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2322787000:06:003:0105 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1005928323227). При цьому зазначено, що відповідач є громадянкою російської федерації. Крім того, у рішенні Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19.04.2021 у справі № 319/84/21 зазначено, що [PERSON] є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією паспорту [NUMBER] , виданого відділенням УФМС Росії по Рязанській області в Шацькому районі 18.03.2011. Також у розділі V рішення суду вказано, що родинний зв`язок між відповідачем та померлою [PERSON] крім свідоцтва про народження підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 15.02.1986 Ямбирнською сільською радою Шацького району Рязанської області, тобто на території російської федерації. Відомості про те, що відповідач є громадянкою російської федерації, наявні також у довіреності № 62 АБ 1447237 від 02.09.2020, виданій нею на ім`я [PERSON] та посвідченій нотаріусом Сасовського нотаріального округу Рязанської області Степановою З.М. Відповідно до вказаної довіреності [PERSON] зареєстрована за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . На запит окружної прокуратури від Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України надійшла відповідь від 18.12.2024 № 6.5-14570/6-24, відповідно до якої за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в місті Севастополь та окремих територіальних підрозділів ГУДМС в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях, де ведуться активні бойові дії) відомості щодо реєстрації місця проживання/перебування, оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, посвідки на постійне проживання на ім`я [PERSON] , [INFO] , не встановлено. Посилаючись на те, що відповідач отримала спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення як громадянка іноземної держави, проте у встановлений законом строк не відчужила її, прокурор просить суд припини право власності відповідачки на земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області. 23.01.2025 відкрито провадження в справі, розпочато в справі підготовче провадження, призначене підготовче засідання, встановлено сторонам учасникам строк для подання заяв по суті справи. Учасники справи правом на подання до суду заяв по суті справи не скористалися. 19.03.2025 судом закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судові засідання, призначені на 09 год 00 хв 17.04.2025 та 11 год 00 хв 09.05.2025 сторони та їх представник не з`явилися. 09.05.2025 прокурор та представник Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області звернулися до суду із заявами про розгляд справи за їй відсутності, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач та представник третьої особи, які викликалися в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання повторно не прибули, причин неявки суду не повідомили, заяви по суті справи не подали, із заявами про розгляд справи за їх відсутності до суду не зверталися. З огляду на викладене, суд постановив здійснити заочний розгляд справи, обмежившись дослідженням доказів, наданих позивачем, що відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19.04.2021 у справі № 319/84/21 визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2322787000:06:003:0105 загальною площею 9,7366 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала її матері - [PERSON] , на підставі державного акту ІІІ-ЗП №056503 від 16.09.2007 року. З рішення вбачається, що право власності визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Рішення набрало законної сили 20.05.2021. З рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19.04.2021 у справі № 319/84/21 також вбачається, що [PERSON] є громадянкою РФ. З інформаційно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22.02.2024 № 366933545 вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2322787000:06:003:0105 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1005928323227) на підставі рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19.04.2021 у справі № 319/84/21 зареєстровано за відповідачкою 08.06.2021 як за громадянкою РФ. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до вимог підпункту «е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-четвертою статті 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Пунктом 10 ч. 1 ст.\~346\~Цивільного кодексу\~України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Відповідно до ст. 356 ЦК України\~до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Частиною першою статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Частиною 5 ст.\~41\~Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. В даній справі позов в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області подано прокурором. Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18). Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести, крім наведеного, підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду. У даній справі, прокурор зазначав, що підставою для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру є те, що відповідачка, будучи іноземним громадянином та набувши у власність в порядку спадкування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, порушила процедуру використання спірної земельної ділянки, не відчуживши її упродовж року після набуття права власності. На підтвердження зазначених обставин прокурором надано лист від 25.11.2024 (а. с. 16-17), яким проінформовано ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області про виявлені факти порушення відповідачкою, які набула у власність в порядку спадкування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, та повідомлено про наявність підстав для вжиття ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області заходів до поновлення інтересів держави шляхом звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки. ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області листом від 16.12.2021 повідомило прокуророві, що заходи державного контролю за використанням та охороною земель, що вказані у зверненні, Управлінням не вживалися, про факт порушення відповідачкою приписів земельного законодавства Управлінню стало відомо лише з листа прокурора, в Управління відсутні належні та допустимі докази для звернення до суду з позовом про припинення за позивакою права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації (а.с. 18). 27.12.2024 прокурор листом повідомив ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області про намір здійснювати представництво інтересів держави у суді шляхом звернення до суду в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області з позовом до відповідачки (а.с. 31). З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність у прокурора підстав для звернення до суду з позовом. Зважаючи, що відповідач як іноземець набула на праві власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не відчужила її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та конфіскації спірної земельної ділянки на підставі статті 145 ЗК України. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь Запорізької обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2777,15 грн.

Outcome: approved