Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст первісної позовної заяви 15.03.2024 [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] визнання права власності в порядку спадкування за законом. У подальшому позивач збільшив позовні вимоги і просив визнати недійсним договір дарування, визнати квартиру спільною сумісною власністю, виділити у власність 1/2 частину квартири, визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири, витребувати 1/2 частину квартири (а.с. 1 - 8, 89 - 118, 206 - 208 т. 1). В обґрунтування позову вказав, що [PERSON] ( [INFO] ) і [PERSON] ( [INFO] ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.1963. Від шлюбі подружжя мали двох синів: [PERSON] , [INFO] (позивач); [PERSON] , [INFO] (батько відповідачів). [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, 13.06.1996 придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. У права спадкоємця вступив тільки позивач [PERSON] , однак право власності не оформив, оскільки не збирався розпоряджатися майном і не мав коштів. Отже, вступ відбувся у формі подання заяви нотаріусу у порядку п. 2 ст. 549 ЦК УРСР. Проте 02.02.2021 мати [PERSON] подарувала всю квартиру іншому синові - брату позивача (батьку відповідачів) [PERSON] , хоча могла розпорядитися лише частиною шляхом переведення спільної сумісної власності у спільну часткову. Позивач не уповноважував матір на розпорядження своєю часткою, а тому правочин є недійсним. [INFO] помер [PERSON] . Він мешкав за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS] . Після смерті батька [PERSON] позивач вступив у права спадкоємця, подавши нотаріусу заяву про вступ у спадщину. Інші спадкоємці спадщину не прийняли. [INFO] померла [PERSON] . З 1996 року і до смерті [PERSON] мешкала за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Після смерті матері позивач вступив у спадщину, подавши нотаріусу заяву про вступ у спадщину. Інші спадкоємці спадщину не прийняли. Про договір дарування від 02.02.2021 він дізнався під час вступу у спадщину. За даними Державного реєстру прав на нерухоме майно ця квартира зареєстрована за [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Відповідачі подали заяву про вступ у спадщину після смерті [PERSON] , фактично управляють спірною квартирою і бажають вступити у спадщину, заперечують право позивача на спадкування. Водночас позивач має право на половину цієї квартири, яка належала за життя матері. Спірна квартира після смерті батька [PERSON] мала бути успадкована сином [PERSON] і дружиною [PERSON] по . Цей спір розглядається в іншій справі. Спір про інші часток квартири, яку мали успадкувати після смерті матері [PERSON] є предметом даного позову. Зауважив, що у справі № 201/6275/21 розглядався інший позов [PERSON] до відповідачів, який стосується 1/2 спірної квартири, що належить позивачеві після смерті батька (за ним спадкував лише позивач) та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - дарування квартири братові позивача. А у цій справі позивач заявляв вимоги щодо іншої 1/2 спірної квартири, яка належала матері як спільної сумісної власності подружжя. Відповідне речове право перейшло позивачу, оскільки він єдиний, хто вступив у спадщину за своєю матір`ю. Позивач єдиний подавав заяву про вступ у спадщину за кожним зі своїх батьків. У справі №201/6275/21 спір стосується 1/2 квартири, яка належала батьку позивача. Крім того, [PERSON] за життя склала заповіт на користь сина [PERSON] , посвідчений 25.01.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В. Оскільки [PERSON] за життя (02.02.2021) подарувала квартиру, то вона не увійшла до спадкової маси. Оскільки договір дарування є недійсним, то правові наслідки правочину не настали. На момент смерті [PERSON] до складу спадщини входила лише 1/2 спірної квартири, яка склала спадкову масу після її смерті. [PERSON] не вступав у спадщину за матір`ю, тому наявність заповіту не впливає на спадкування позивача за матір`ю. На підставі викладеного, просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 02.02.2021 між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В.; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; виділити у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Заяви учасників процесу по суті справи. Відповідачі позовні вимоги не визнали. Представник відповідачів - адвокат Іосипова О.О. 22.05.2024 надала відзив на позовну заяву, на уточнену позовну заяву (а.с. 140 - 143, 199 - 201, т. 1), у яких вважала доводи позивача про те, що він єдиний спадкоємець після смерті [PERSON] такими, що не відповідають діючому на той час законодавству і фактичним обставинам. 13.06.1996 [PERSON] , перебуваючи в шлюбі [PERSON] , за договором купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] . [INFO] їх син [PERSON] помер і після його смерті відкрилась спадщина. На момент смерті спадкодавця [PERSON] , тобто станом на 15.06.1998 діяв ЦК УРСР 1963 року, в п.1 ст. 549 якого закріплено, що визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Також у цій же статті визначено, що зазначена дія повинна бути вчинена протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 за № 18/5, яка діяла на момент відкриття спадщини зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу), отже, для прийняття спадщини спадкоємець мав або фактично вступити в управління або володіння спадковим майном, або подати заяву в державну нотаріальну контору. При цьому доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця. Враховуючи, що [PERSON] була 20.09.1996 зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] до моменту своєї смерті, а саме до [INFO] , що підтверджується копією її паспорту, вказане свідчить про те, що вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] в повному обсязі. Позивач подавши відповідну заяву також прийняв спадщину. Стаття 529 ЦК УРСР, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, зазначала, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, після смерті [PERSON] спадкоємцями в рівних частинах стали його дружина [PERSON] та син, [PERSON] - позивач у справі. Таким чином, в порядку спадкування позивач міг би розраховувати лише на 1/4 частку в спірній квартирі. Незважаючи на те, що [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину та не зареєструвала право власності на 1/2 спірної квартири, набуття такого права власності відбулось із дотриманням чинного на той момент законодавства, отже набуте таким чином майно входить до складу спадщини [PERSON] [PERSON] склала заповіт на користь старшого сина - батька відповідачів [PERSON] , яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті заповіла [PERSON] . [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини у строк, визначений Цивільним кодексом України, тобто він був єдиним спадкоємцем. Крім того, існує договір дарування спірної квартири, згідно якого дарувальник [PERSON] передає обдаровуваному [PERSON] свою частку спірної квартири. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Також зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності. Так, враховуючи, що стороною договору купівлі-продажу спірної квартири від 13.06.1996 є [PERSON] , та те, що 09.08.2008 інформація про право власності на квартиру [ADDRESS] була внесена до Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач не міг завершити оформлення своїх спадкових прав. Таким чином, перебіг позовної давності слід обраховувати з моменту відкриття спадщини, а саме - з 15.06.1998. Позивач не надав доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду. Таким чином, пропустив строк позовної давності, передбачений як ст. 71 ЦК УРСР так і ст.ст. 256-257 ЦК України. Просила застосувати строк позовної давності щодо вимоги позивача про визнання права власності на частку в квартирі [ADDRESS] . Короткий зміст зустрічної позовної заяви 20.06.2024 відповідач [PERSON] і [PERSON] пред`явили зустрічний позов до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с. 149 - 158 т. 1) В обґрунтування зустрічного позову зазначили, що [PERSON] і [PERSON] набута у шлюбі за договором купівлі-продажу квартира [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю відповідно до положень абз.1 ст.22 КпШС. Відповідно до ст. 28 КпШС, який діяв на момент виникнення правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, отже [PERSON] належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входила 1/2 частина квартири [ADDRESS] . У нормі, закріпленій у абз. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент смерті [PERSON] визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначена дія повинна бути вчинена протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на момент відкриття спадщини, зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Отже, для прийняття спадщини спадкоємець мав або фактично вступити в управління або володіння спадковим майном, або подати заяву до державної нотаріальної контори. При цьому доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Враховуючи, що [PERSON] регулярно надавала гроші відповідачеві для сплати своєї частки комунальних платежів по квартирі [ADDRESS] (що буде підтверджено показаннями свідків), вона прийняла спадщину після смерті чоловіка - [PERSON] в повному обсязі. Таким чином, після смерті [PERSON] його спадщину прийняли дві особи: дружина - [PERSON] (шляхом управління майном) та син - [PERSON] (за його словами). Оскільки [PERSON] за законом належить 1/2 частка у спільному сумісному майні подружжя, то спадкову масу після смерті її чоловіка - [PERSON] складає також 1/2 частка квартири [ADDRESS] . Через те, що заповіту [PERSON] не залишив, спадкування відбувається за законом, а спадкова маса поділяється між двома спадкоємцями за правилами, визначеними абз. 1 ст. 529 ЦК УРСР, а саме: при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Оскільки спадщину після смерті [PERSON] прийняли двоє спадкоємців, жоден з них не подавав заяву про відмову від спадщини, а своїми діями вони прийняли її, то належна [PERSON] (дідусю) 1/2 частка квартири [ADDRESS] поділилась на двох спадкоємців, тобто по частці на кожного. Таким чином, частка дружини - [PERSON] становить 3/4 квартири (1/2 + 1/4) [ADDRESS] , а частка відповідача [PERSON] - 1/4 квартири. Статтею 560 ЦК УРСР, який діяв в момент смерті [PERSON] , передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину, отже кодексом не встановлювався обов`язок спадкоємця отримувати свідоцтво як документ, що підтверджує набуття права власності на успадковане майно. Таким чином, з моменту смерті [PERSON] , [INFO] , [PERSON] належала 3/4 частки квартири [ADDRESS] . У Постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 289/1818/16-ц зазначено, що відсутність у померлої свідоцтва про право на спадщину на спірне майно не позбавляє її спадкоємців права на спадщину та не може свідчити про те, що спадкодавець не прийняла спадщину (в розглянутій справі - після смерті батьків). Адже законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» та пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Отже, до складу спадщини може входити нерухоме майно спадкодавця, право власності на яке належним чином не зареєстроване, проте набуття такого права власності відбулось з дотриманням чинного законодавства. Таким чином, незважаючи на те, що [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину та не зареєструвала права власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , однак набуття такого права власності відбулось із дотриманням чинного на той момент законодавства, то набуте таким чином майно входить до складу спадщини [PERSON] . 25.01.2021 [PERSON] складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Підберезною Н.В., яким усе належне майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті заповідали сину [PERSON] . Зазначений заповіт був переданий [PERSON] його матір`ю - [PERSON] за декілька днів до її смерті. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, який діяв на момент смерті спадкодавця, [PERSON] , [PERSON] був єдиним спадкоємцем після її смерті, до нього перейшло все належне їй майно, в тому числі 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Виконуючи приписи ст.ст.1269-1270 ЦК України, в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини [PERSON] звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, в якій зазначив, що він прийняв спадщину, як це передбачено ч.1-2 ст.1269 ЦК України. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, однак, оскільки він не залишив заповіту то спадкування відбувається за законом та почергово відповідно до ч. 1 ст.1258 ЦК України. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя який його пережив та батьки. Оскільки батько відповідачів - [PERSON] не був одружений, а його батьки померли раніше, то єдиними спадкоємцями першої черги, є його діти [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, все майно, яке було успадковане батьком [PERSON] після смерті його матері [PERSON] , переходить в порядку спадкування до відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, успадковані відповідачами після смерті батька 3/4 частки квартири [ADDRESS] поділяються між [PERSON] та [PERSON] порівну, тобто по 3/8 часток на кожного. Однак з позовної заяви [PERSON] відповідачам стало відомо, що той вважає себе єдиним спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , і таким чином не визнає право на спадщину після смерті чоловіка за [PERSON] (до складу спадщини входить також квартири [ADDRESS] ) та, відповідно, право другого сина - батька - [PERSON] на спадщину після смерті матері, відповідно до її заповіту, а також право відповідачів на спадщину, після смерті батька - [PERSON] . Зазначений факт підтверджується тим, що 28.05.2024 відповідач зареєстрував за собою право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] . У позові [PERSON] зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька та матері, а інших спадкоємців немає, тобто не визнає право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , яке належало [PERSON] та перейшло у спадок за заповітом [PERSON] , а після його смерті є нашою спадщиною. Тому відповідачі звернулися до суду для захисту наших прав з зустрічною позовною заявою. На підставі викладеного, просили: визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Рух справи. Ухвалою судді Наумової О.С. від 21.03.2024 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 41, т. 1). Ухвалою суду від 18.04.2024 витребувано у Першої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с. 72 - 73 т. 1). Ухвалою суду від 04.07.2024 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та об`єднане в одне провадження з первісним позовом (а.с. 214 - 215, т. 1). Ухвалою судді від 14.11.2024 забезпечено первісний позов шляхом заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку та інші, передбачені законом) щодо квартири, реєстраційний номер 282072012101, за адресою: [ADDRESS] , окрім дій з виконання ухвали суду про забезпечення позову (а.с. 17 - 18 т. 2). Підготовче засідання у справі закрите 19.11.2024 і справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 20-21, т. 2). Ухвалою суду від 19.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження по справі да набрання законної сили рішенням у справі № 201/6370/24 (а.с. 24 - 25 т. 2). Позивач [PERSON] і його представник - адвокат Трофімов Д.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, у задоволені зустрічного позову просили відмовити. Представники відповідачів - адвокати Поповський Д.П. та Іосипова О.О. у судовому засідання проти первісного позову заперечували, просили відмовити у їх замовленні, просили задовольнити вимоги за зустрічним позовом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] ( [INFO] ) і [PERSON] ( [INFO] ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.1963 (а.с. 18-19 т. 1). [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, а саме 08.05.1996, придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Право власності зареєстроване за ним БТІ 09.08.1996 (а.с. 70, 71, т. 2). [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, 13.06.1996 придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Право власності зареєстроване за нею 09.02.2008 (а.с. 20, 26 т. 1). Від шлюбу подружжя мали двох синів: [PERSON] , [INFO] (позивач) (а.с. 17 т.1); [PERSON] , [INFO] (батько відповідачів). [INFO] помер [PERSON] . Як видно з відповіді Департамента адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 16.04.2024, на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані - померлий [PERSON] . У цій квартирі також зареєстровані [PERSON] - з 20.11.1997 та [PERSON] , з 22.02.2013 (а.с. 60, т. 2). Після смерті [PERSON] позивач - син [PERSON] . 09.12.1998 подав нотаріусу Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про вступ у спадщину, у заяві вказав, що після смерті батька залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] (а.с. 53, зворот, т. 2) 28.05.2024 [PERSON] видане свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , на частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 73, зворот, т. 2). 01.06.2021 представник Кравцова Д.Г. за довіреністю [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Шостої дніпровської нотаріальної контори Гайворонської Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої дніпровської нотаріальної контори, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] (а.с. 61, зворот, т. 2) Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської нотаріальної контори Гайворонською Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої дніпровської нотаріальної контори, від 01.06.2021 відмовлено представнику [PERSON] , яка діяла за довіреністю, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , що помер [INFO] , на частку квартири [ADDRESS] з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою (а.с. 66, 67 т. 2). Також встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 25.01.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В., яким заповідала все своє майно синові [PERSON] (батьку відповідачів) (а.с. 12 т. 1). 02.02.2021 [PERSON] уклала договір дарування, за яким подарувала сину [PERSON] всю квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Підберезною Н.В., зареєстрований в реєстрі 02.02.2021 за №139 (а.с. 28-29 т. 1). Як вказано у п. 6 договору - дарувальник [PERSON] повідомила, що вона вдова, чоловік [PERSON] помер [INFO] . За даними Державного реєстру прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] зареєстрована 02.02.2021 на праві власності за [PERSON] (а.с. 21 т. 1). Позивач просить визнати недійсним договір дарування, вважає його недійсним з тих підстав, що [PERSON] могла подарувати лише половину квартири, цей правочин порушує його право на спадкування, адже внаслідок його укладення 02.02.2021 інша половина квартири не увійшла до спадкової маси. [INFO] померла [PERSON] (а.с. 25 т. 1). Як видно з відповіді Департамента адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.04.2024, на день смерті [PERSON] ( [INFO] ), за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] - з 20.09.1996 і по теперішній час і [PERSON] , з 16.09.2008 і по теперішній час (а.с. 61 т. 2). 03.04.2021 [PERSON] подав заяву до Першої дніпровської державної нотаріальної контори про прийняття всієї спадщини після смерті матері [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 123 т. 1). 15.09.2021 [PERSON] також подав заяву до Першої дніпровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у якій просив здійснити перевірку наявності заповітів (а.с. 123, зворот, т. 1). Відповідно до копії нотаріально посвідченого заповіту від 25.01.2021 [PERSON] заповідала усе належне їй майно своєму сину [PERSON] (а.с. 83 , т.1). [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті [INFO] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. звернулися [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] , що встановлено рішенням суду у справі № 201/6275/21. Позивач постилається на те, що відповідачі подали заяву про вступ у спадщину, фактично управляють спірною квартирою і бажають вступити у спадщину, заперечують право позивача на спадкування. Водночас позивач має право на половину цієї квартири, яка належала за життя матері. Також встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень (справа № 201/6275/21), що 24.06.2021 [PERSON] звертався до суду із позовом до [PERSON] . [INFO] відповідач [PERSON] помер, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 04.12.2023 до участі у розгляді даної цивільної справи залучено його правонаступників [PERSON] та [PERSON] . Позивач у цій справі просив: застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 02.02.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В., який зареєстрований в реєстрі 02.02.2021 року за №139; скасувати в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про вказаний договір дарування, за яким власником є [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; внести запис до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2024, зміненим постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2023 в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові - відмовлено у задоволенні позовних вимог. У цій справі рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач [PERSON] є власником спадкової частки спірної квартири [ADDRESS] , що належить йому з дня смерті спадкодавця - його батька [PERSON] , померлого з [INFO] , в силу положень ст. 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР (1963 року), враховуючи, що спірна квартира, за положеннями ст. 22 КпШС України, є спільною сумісною власністю подружжя з матір`ю позивача [PERSON] , а за життя батько позивача свою обов`язкову частину у спірній квартирі не витребував та поділ майна подружжя не проводився, з урахуванням того, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] не був розірваний. Однак свідоцтво про спадщину позивач не отримував та державної реєстрації свого права на частку у спадщині не зареєстрував, починаючи із закінчення шестимісячного строку після подання заяви до нотаріуса у 1998 році, та до червня 2021 року, коли позивач звернувся до приватного нотаріуса про видачу на його ім`я свідоцтва про спадщину після батька [PERSON] , що відбулось вже після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що не свідчить про втрату позивачем права на спадщину після батька, в силу положень діючого законодавства, що діяло на момент звернення позивача до нотаріуса з відповідною заявою. Також суд першої інстанції відзначив, що мати позивача [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка у спірній квартирі, оскільки проживала там як на момент смерті [PERSON] , так і на момент своєї смерті у 2021 році, а тому також на момент смерті [PERSON] мала першочергове право на спадкування своєї частки у спірній квартирі. Однак, як титульний власник спірної квартири в цілому, [PERSON] відчужила спірну квартиру на користь первісного відповідача у справі [PERSON] шляхом укладання договору дарування 02 лютого 2021 року та на момент звернення позивача до приватного нотаріуса із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про спадщину після батька, вже відповідач [PERSON] був зареєстрованим у належний спосіб власником спірної квартири. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки зазначене право власності на вказане майно закріплене за позивачем наведеними вище законодавчими приписами, додаткового визнання за ним цього права судовим рішенням не потрібне, відтак, у задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] має бути відмовлено, тим більш, що позивачу належить не 1/2, а 1/4 частка цієї квартири. Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач не оформив свої спадкові права шляхом державної їх реєстрації у зв`язку з тим, що право власності вже було зареєстровано за відповідачем на спірну квартиру в цілому, суд встановив такі права позивача порушеними, а строк позовної давності, врахувавши, що позивач дізнався про таке порушення своїх прав лише 01 червня 2021 року, отримавши постанову приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не пропущеним. При цьому, суд першої інстанції вважав спосіб, у який звернувся позивач до суду за захистом свого порушеного права, неналежним, зазначивши, що в даному випадку належну позивачу частку спірної квартири було подаровано його матір`ю його братові, тому до даних правовідносин можуть бути застосовані приписи ч.3 ст.388 ЦК України, якою визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, встановивши при цьому порушене стороною відповідачів спадкове право позивача, суд першої інстанції вважав спосіб, у який звернувся позивач до суду за захистом свого порушеного права, неналежним, зазначивши, що в даному випадку належну позивачу частку спірної квартири було подаровано його матір`ю його братові, тому до даних правовідносин можуть бути застосовані положення ч.3 ст.388 ЦК України, якою визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. З такими мотивами правового обґрунтування колегія суддів погодитись не може з наступних підстав. Так, колегія суддів наголосила, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину, про що зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17. Суд першої інстанції, при розгляді цієї позовної вимоги позивача, застосувавши Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом якої судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо, а також надавши тлумачення ч. 2 ст. 228 ЦК України щодо правочину, який порушує публічний порядок, не перевірив відповідні доводи позивача та в мотивувальній частині судового рішення, не застосувавши відповідні положення норм матеріального права, не вирішив питання про підтвердження чи спростування обставин нікчемності правочину, яким в даному випадку є договір дарування від 02 лютого 2021 року, встановивши при цьому порушення стороною відповідача спадкових прав позивача таким договором, та зазначивши, що недійсність спірного договору дарування законом не встановлена і публічний порядок даний договір не порушує, що виключає застосування одних норм матеріального права відносно інших з приводу нікчемності та недійсності правочину. Колегія суддів звернула увагу на те, що якщо позивач вважає договір дарування, укладений 02 лютого 2021 року [PERSON] на користь обдарованого [PERSON] , таким, що дійсно порушує його спадкові права, вважаючи наявним своє право на частку у спадковому майні та яку було відчужено матір`ю на користь його брата, такий правочин в силу положень ст. 215, 216 ЦК України, є оспорюваним заінтересованою особою, яка не була стороною правочину, якою в цій справі є позивач, а нікчемність цього договору дарування не встановлюється за законом у розумінні положень ст.228 ЦК України. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 у справі № 125/2157/19. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позивач обґрунтовував заявлені вимоги в цій частині положеннями ст. 228 ЦК України, та судом надано неналежну правову оцінку та кваліфікацію суті спору, при цьому не кваліфікувавши такий спір за приписами ст. 215,216 ЦК України, тому колегія суддів дійшла висновку, що позивач фактично звертається до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, однак таких позовних вимог не заявляє у цій справі, тому доводи апелянта в цій частині колегія суддів приймає до уваги. Разом з цим, суд першої інстанції, визначивши неналежний спосіб захисту своїх прав позивачем, помилково застосував положення ст. 388 ЦК України, які дані правовідносини не регулюють, враховуючи необхідність позивачеві визнання договору дарування від 02 лютого 2021 року недійсним за положеннями ст. 215,216 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про зміну правового обґрунтування неналежного способу захисту прав з цих підстав. 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Первісний позов Щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як встановлено судом, [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.1963. [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, 13.06.1996 придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на момент придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. [INFO] [PERSON] помер. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР ч асом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину вказаної квартири, оскільки вона набута у шлюбі. Після смерті [PERSON] позивач - син [PERSON] . 09.12.1998 подав нотаріусу Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про вступ у спадщину, у заяві вказав, що після смерті батька залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] (а.с. 53, зворот, т. 2) При цьому, не дивлячись на те, що [PERSON] 09.12.1998 подав нотаріусу заяву про вступ у спадщину, у якій вказав, що після смерті батька залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] , квартира за адресою: [ADDRESS] , також входить до спадкової маси. На користь цього свідчать вимоги статей 548, 533 ЦК УРСР. Так, відповідно до статті 548 ЦК УРСР д ля придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР в изнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). [PERSON] не подавав нотаріусу заяви про те, відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на той час, було визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, серед іншого, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Як видно з відповіді Департамента адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.04.2024, на день смерті [PERSON] ( [INFO] ), за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] - з 20.09.1996 і по теперішній час і [PERSON] , з 16.09.2008 і по теперішній час. Відтак, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] були син [PERSON] , який своєчасно - 09.12.1998 подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а також [PERSON] , яка фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, оскільки була зареєстрована зі спадкодавцем у спадковій квартирі на час відкриття спадщини ( [INFO] ), тобто з 20.09.1996 і протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР п ри спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Оскільки квартира заходилася у спільній сумісній власності подружжя, то спадщина відкрилася на частини квартири, що належала спадкоємцю. Таким чином, [PERSON] і [PERSON] фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] - кожен по часток спірної квартири. Ретроспективно [PERSON] і [PERSON] мали б отримати свідоцтва про право на спадщину за законом кожен на частин спірної квартири за адресою: [ADDRESS] . Водночас, як встановлено судом, 02.02.2021 [PERSON] уклала договір дарування, за яким подарувала сину [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Підберезною Н.В., зареєстрований в реєстрі 02.02.2021 за №139 (а.с. 28-29 т. 1). Як вказано у п. 6 договору - дарувальник [PERSON] повідомила, що вона вдова, чоловік [PERSON] помер [INFO] . У справі № 201/6275/21, під час апеляційного перегляду, колегія суддів звернула увагу на те, що якщо позивач вважає договір дарування, укладений 02.02.2021 [PERSON] на користь обдарованого [PERSON] таким, що дійсно порушує його спадкові права, вважаючи наявним своє право на частку у спадковому майні та яку було відчужено матір`ю на користь його брата, такий правочин в силу положень ст. 215, 216 ЦК України, є оспорюваним заінтересованою особою, яка не була стороною правочину, якою в цій справі є позивач, а нікчемність цього договору дарування не встановлюється за законом у розумінні положень ст. 228 ЦК України. Вирішуючи вимогу про визнання цього договору недійним, суд виходить із такого. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Положеннями ч. 2 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Стаття 718 ЦК України визначає предмет договору дарування. Так, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Судом встановлено, що предметом спірного договору дарування фактично стало майно, яке дарувальнику [PERSON] не належало - частини квартири. Фактично [PERSON] розпорядилася часткою майна її сина - позивача [PERSON] , що не могло відповідати внутрішній волі дарувальниці на відчуження неналежного їй майна. Крім того, відчуження всієї квартири здійснено із порушенням вимог матеріального закону, який встановлює правила відчуження частки у спільній сумісній власності. Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно із ч. 3 ст. 369 ЦК України співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За правилами статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Як встановлено судом, [PERSON] як одним із співвласників без належних на те повноважень здійснене розпорядження спільним майном, до складу якого входила її частка у праві спільної сумісної власності подружжя та частка у спадковому майні, що перебувало на момент відчуження у власності спадкоємців, що є порушенням вимог статей 369, 370 ЦК України. Такі підстави зумовлюють визнання недійним правочину дарування в силу положень ч. 4 ст. 369 ЦК України. Отже, суд приходить до висновку, що договір дарування є недійсним в цілому. Визнання недійсним договору дарування матиме наслідком того, що позивач, який своєчасно звернувся із заявою про прийняття спадщину після смерті [PERSON] зможе отримати свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги. Тому суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 02.02.2021 між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та виділення у власність Вимога позивача про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] є належним способом захисту права, оскільки остаточний спір стосується права на спадкування, позовні вимоги спрямовані на набуття права на спадщину, а факт спільної сумісної власності подружжя [PERSON] на квартиру не є спірним, він констатується судом, його вставлення не призводить до відновлення права позивача. Так само, й вимога про виділення у власність [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] не є належним способам захисту права на спадщину. Виділення померлій [PERSON] майна на праві власності суперечить інституту цивільної правоздатності. Щодо заповіту Матеріалами справи підтверджено прийняття спадщини [PERSON] і [PERSON] - шляхом подання заяви про прийняття спадщини та шляхом вступу в управління і користування спадковим майном, їх частки у праві власності на будинок становлять: у [PERSON] , у [PERSON] - 3/4. Як встановлено, [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений 25.01.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В., яким усе належне майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належали їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті заповідала сину [PERSON] . За правилами чинної на час ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. А відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Заповіт складений 25.01.2021, вже після того, як позивач [PERSON] 09.12.1998 подав заяву про вступ до спадщини, а відтак, частина квартири належала йому з моменту подання заяви про прийняття спадщини. Таким чином, частина квартири [ADDRESS] , щодо якої позивач набув право на спадщину за законом ще у 1998 році, не могла увійти до спадкової маси, стосовно якої [PERSON] склала заповіт. Отже заповіт не охоплює спірні частини квартири, набуті позивачем у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Щодо вступу у спадщину після смерті [PERSON] її синів [PERSON] і [PERSON] . Як позивач [PERSON] (03.04.2021), так і нині померлий [PERSON] ( [INFO] ) подали заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (померла [INFO] ), тобто, у шестимісячний строк, визначений ЦК України. Тому не відповідає дійсності твердження позивача про те, що [PERSON] не вступав у спадщину після смерті матері. Складений [PERSON] заповіт судом не визнано недійсним. Оскільки частину квартири не охоплено заповітом, то ці частини має успадкувати позивач, а померлий [PERSON] мав би успадкувати лише частин квартири, які заповітом охоплені. Отже, фактично позивач не має права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки все своє майно та заповіла [PERSON] . Щодо способу захисту Стосовно вимог позивача про визнання права власності у порядку спадкування та витребування майна Позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ( [INFO] ) на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . У позові вказує, що спір стосується саме частки майна, яке належало за життя лише [PERSON] , адже в іншій справі, що перебуває у провадженні судді Батманової В.В., вирішується спір про право на спадкування за [PERSON] . Сторони повідомили, що рішення у цій справі не ухвалене. Також позивач просить витребувати у [PERSON] на свою користь 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Як вказано було судом, за правилами ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц (провадження № 61-39511св18) Як встановлено із матеріалів справи, 01.06.2021 державним нотаріусом Шостої дніпровської нотаріальної контори Гайворонською Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої дніпровської нотаріальної контори, відмовлено представнику [PERSON] , яка діяла за довіреністю, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , що помер [INFO] , на частку квартири [ADDRESS] з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] 02.02.2021 зареєстрована в цілому за [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 02.02.2021 між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В. (а.с. 21, т. 1). Отже, натепер квартира в цілому зареєстрована на праві власності за померлим [INFO] [PERSON] . Позивач просить витребувати у спадкоємця померлого [PERSON] - сина [PERSON] 1/2 частину квартири. Проте, як встановлено судом, позивач [PERSON] не має документа, який підтверджує права власності на спадкове майно (свідоцтва на спадщину), а [PERSON] не набував право власності на спірну квартиру у порядку спадкування ані в цілому, ані у частині. Відповідних доказів суду про видання йому свідоцтва про право власності не надано. За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Такий позов подається якщо річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача), річ знаходиться у чужому володінні незаконно. Обраний позивачем спосіб захисту права як витребування майна від набувача - [PERSON] на підставі статей 387, 388 ЦК України не є належним, оскільки спірна частина квартири хоч і вибула з володіння спадкоємця [PERSON] у незаконний спосіб, однак ця квартири не перейшла у власність [PERSON] . Тому у задоволенні вимог про витребування у [PERSON] як 1/2 частини, так і - слід відмовити. Представник позивача і позивач під час розгляду справ наполягали на тому, що спір стосується саме частки квартири по [ADDRESS] , яке належало за життя лише [PERSON] , адже в іншій справі, що перебуває у провадженні судді Батманової В.В., вирішується спір про право на спадкування на частку цієї ж квартири після смерті [PERSON] . Вимога позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] не ґрунтується на дійних обставинах справи і не відповідає змісту спірних правовідносин, адже судом встановлено, що позивач не може спадкувати після смерті [PERSON] , з тих підстав, що остання склала заповіт на все належне їй майно іншій особі, якій ніким не оспорений. Тому у задоволенні вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] слід також відмовити. Щодо строку давності Суд не погоджується з доводами представника відповідачки про пропущення позивачем [PERSON] строку позовної давності. Вирішуючи спір, суд повинен дати правову оцінку і заяві про застосування строку позовної давності, що подана представником відповідача. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі (у випадку, якщо зазначене питання вирішується згідно з приписами ЦК України), суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (постанова Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 911/1352/16). Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, виділення її у власність померлої [PERSON] , а витребування частини квартири на користь позивача у по суті, то строки позовної давності у такому випадку не застосовуються. Щодо застосування позовної давності до вимоги позивача про визнання недійсним договір дарування від 02.02.2021, укладеного [PERSON] на користь [PERSON] , суд зазначає таке. Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Представник відповідачів посилається на пропущення позивачем строку позовної даності, який на думку представника відповідачів обліковується з 15.06.1998 - тобто з моменту відкриття спадщини (як вказав представник у своїй заяві) (а.с. 200, зворот т. 1). Однак позивач оспорює договір дарування від 02.02.2021. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У частині першій статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач вказує, що про оспорюваний договір від 02.02.2021 він дізнався після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] Із позовом до суду звернувся 15.03.2024 Під час вирішення питання про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне врахувати таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк дії карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі - Закон № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, продовжено позовну давність на період дії карантину. Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21), від 21 лютого 2024 року у справі № 201/5016/21 (провадження № 61-9107св22) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID?19)». Отже, суд враховує, що пунктом 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX продовжено позовну давність на строк дії карантину, який закінчив свою дію з 01 липня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». З огляду на викладене, позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійним договору дарування від 02.02.2021, оскільки, враховуючи Закон № 540-ІХ, який набув чинності 02 квітня 2020 року та яким законодавець продовжив позовну давність на строк дії карантину, позивач [PERSON] із цим позовом звернувся у межах позовної давності. Зустрічний позов Встановлено, що [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, а саме 08.05.1996, придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Право власності зареєстроване за ним БТІ 09.08.1996 (а.с. 70, 71, т. 2). [INFO] помер [PERSON] . Як видно з відповіді Департамента адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 16.04.2024, на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані - померлий [PERSON] . У цій квартирі також зареєстровані [PERSON] - з 20.11.1997 - по теперішний час і [PERSON] , з 22.02.2013 (а.с. 60, т. 2). Отже, як встановлено із матеріалів справи, на день смерті [PERSON] , у спадковій квартирі [ADDRESS] був зареєстрований окрім померлого - [PERSON] - з 20.11.1997. Тому суд не приймає доводи відповідачів про те, що після смерті [PERSON] його спадщину прийняла і дружина [PERSON] - [PERSON] шляхом управління майном, оскільки відповідних доказів суду не надано. Відповідачі посилалися у зустрічному позові на те, що [PERSON] регулярно надавала гроші позивачеві для сплати своєї частки комунальних платежів по квартирі [ADDRESS] , що буде підтверджено показаннями свідків, і у такий спосіб прийняла спадщину після смерті чоловіка - [PERSON] в повному обсязі. Проте, доказів сплати частки комунальних платежів відповідачами не надано і клопотання про виклик і допит свідків не заявлено. Отже, [PERSON] за законом належала лише 1/2 частка у спільному сумісному майні подружжя, а інші частки квартири, які належали померлому її чоловікові [PERSON] , не були успадковані [PERSON] у розмірі як вказують відповідачі, натомість повністю успадкована позивачем [PERSON] . Тому 28.05.2024 [PERSON] нотаріусом видане свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , на частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 73, зворот, т. 2). Суд відхиляє доводи відповідачів про те, що [PERSON] , хоч і не отримала свідоцтво про право на спадщину та не зареєструвала права власності на 1/2 квартири, однак набула його відповідно до чинного на той момент законодавства, оскільки матеріалами справи не підтверджений її вступ у спадщину у порядку ст. 549 ЦК УРСР. 25.01.2021 [PERSON] складений заповіт, яким усе належне майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть мені на день смерті заповідала сину [PERSON] . Водночас, суд наголошує, що частка квартири, щодо якої спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] , заповітом не охоплений. Відтак після смерті [PERSON] її син [PERSON] міг успадкувати за заповітом лише частину спінорної квартири за адресою: [ADDRESS] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина лише на успадковані за заповітом частини квартири. Як вказують відповідачі, він не залишив заповіту, а отже спадкування відбуватиметься за законом. Відповідачі вказують, що батько [PERSON] не був одружений, його батьки померли раніше, тому вони (діти) є спадкоємцями першої черги. Однак між відповідачами як спадкоємцями першої черги має бути успадкована після смерті батька частки квартири [ADDRESS] , а не у рівних частках, тобто по часток на кожного. Посилання відповідачів на те, що їм з позовної заяви [PERSON] стало відомо, що він вважає себе єдиним спадкоємцем після смерті батька [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки ані у позовній заяві, ані у її прохальні частині позивач не оспорює право на спадкування квартири по [ADDRESS] і не просить визнати за собою право власності у порядку спадкування. 28.05.2024 позивач правомірно зареєстрував за собою право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , на підставі виданого йому свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 167 , т. 1). Доводи відповідачів про те, що [PERSON] подано позовну заяву, в якій він зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька та матері, інших спадкоємців немає, а тому не визнає право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , яке належало [PERSON] та перейшло у спадок за заповітом [PERSON] , а після його смерті є спадщиною відповідачів - є надуманими і не ґрунтуються на дійсних підставах первісного позову, у якому позивач оспорює лише право на частку у спадковій квартирі по [ADDRESS] . Відзиву на зустрічну позовну заяву позивач також не надавав. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови, нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачам - [PERSON] і [PERSON] було відмовлено нотаріусом у виданні свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] . У зустрічному позові відповідачі також не вказували про наявність перешкод в отриманні свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20). Відтак, суд доходить висновку про те, що вимоги за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] про визнання за ними права власності по 3/8 частини кожному квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] - не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що первісний позов завалено частково, задоволено лише одну позовну вимогу немайнового характеру, з відповідачів слід стягнути судові витрати у вигляд сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн. (а.с. 92 т. 1), по 484,48 грн із кожного. У зв`язку із тим, що у задоволенні зустрічного позову відмовлено, судові витрати з позивача не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial