Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

В серпні 2023 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просила суд встановити факт зміни розміру ідеальних часток у спільній частковій власності, а саме збільшення у [PERSON] розміру фактичної частки у спільній частковій власності в будинку [ADDRESS] , яка склала 111,4:141,7=0,786, тобто 786/1000; встановити факт зменшення у [PERSON] розміру частки, у спільній частковій власності в будинку [ADDRESS] і складає: 30,3:141,7=0,214, тобто 214/1000; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на будинок [ADDRESS] в розмірі 393/1000; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на будинок [ADDRESS] в розмірі 393/1000. В обґрунтування позову зазначає, що 16 жовтня 1980 року мати [PERSON] набула у власність 1/2 частину житлового будинку у [ADDRESS] . Співвласниками спірного будинку були [PERSON] та [PERSON] . Будинок мав загальну площу 69,6 кв.м., житлову площу 45,6 кв.м., приміщення (квартира) [ADDRESS] (перебувала у володінні [PERSON] ), загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., приміщення (квартира) [ADDRESS] (яке перебувало у володіння [PERSON] ) загальною площею 30,3 кв.м., житловою 17,7 кв.м. Рішенням Ірпінського міськвиконкому від 18.05.1981 року за № 232 [PERSON] було надано дозвіл на здійснення добудови до житлового будинку, на що була надана згода [PERSON] . Прибудова була здійснена [PERSON] та згідно інвентаризаційної справи від 28.09.83 року № 1786 після її здійснення спірний житловий будинок має загальну площу 141,7 кв.м., житлову площу 59,7 кв.м., приміщення № 1 ( яке перебувало у володінні [PERSON] ) має загальну площу 111,4 кв.м., житлову площу 42,0 кв.м., а приміщення № 2 (яке перебувало у володінні [PERSON] ) має загальну площу 30,3 кв.м., житлову площу 17,7 кв.м. 14 жовтня 1994 року було складено Акт про введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння , згідно якого введення в експлуатацію прибудову А1, в два поверхи розміром 4,10х10,75 м. Рішенням виконкому Ірпінської міської ради від 13 грудня 1994 року № 271/1 було дозволено оформити правову документацію в Ірпінському МБТІ, затвердити акт приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію добудови А1, розміром 4,10х10,75м, житловою площею 14,1 кв.м., загальною площею 36,2 кв.м. та закріпити тимчасове користування земельну ділянку площею 199 кв.м. [PERSON] за життя здійснила при будову до належної їй частини будинку, чим збільшила площу частини, якою володіла із 39,3 кв.м. до 111,4 кв.м. загальної площі. [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] позивачі отримали право власності на спадщину за заповітом від 22.02.1995 року по частині житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої 1/2 частини спірного будинку з відповідними надвірними будівлями є відповідач по справі. Виходячи з розміру площі будинку та його приміщень, в тому числі добудованих [PERSON] , розмір частки, у спадковому майні, що належить позивачам в порядку спадкування складає: 111,4:141,7=0,786, тобто 786/1000 ( кожного із позивачів по 393/1000), а розмір частки, що належить відповідачу складає: 30,3:141,7=0,214, тобто 214/1000). [PERSON] помер [INFO] . Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2025 року замінено позивача [PERSON] його правонаступником [PERSON] ( а.с.106-10). Учасники справи в судове засідання не прибули. Представник позивачів через канцелярію суду надав письмову заяву про розгляд справи сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач була належним чином повідомлення про дату, час і місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву суду не надавала. Відповідно до ч.\~2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] на підставі договору міни від 16 грудня 1980 року на праві власності належала 1/2 частина житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської Ради народних депутатів № 232 від 18.05.1981 року гр. [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] дозволено добудову розміром 3,0х11,0 м, де обладнати веранду, кухню, санвузол. Існуючу кухню пл. 7,0 кв.м. переобладнати в житлову кімнату. Житлова площа становитиме 35,0 кв.м. Зобов`язано гр. [PERSON] внести зміни в поетажний та генеральний плани свого домоволодіння через Ірпінське МБТІ ( а.с.14). Рішенням виконкому Ірпінської міської Ради народних депутатів № 271/1 від 13 грудня 1994 року дозволено оформити правову документацію в Ірпінському МБТІ на самовільно переобладнання померлою [PERSON] приміщення І-І, площею 8,9 кв.м. в житлову кімнату, приміщення І-4, площею 14,1 кв.м. в житлову кімнату; затверджено акт приймальної комісії від 14.10.94 р. по прийняттю в експлуатацію добудови А1, розміром 4,10х10,75 м, житловою площею 14,1 кв.м., загальною площею 36,2 кв.м.; закріплено в тимчасове користування земельну ділянку площею 199 кв.м. власників житлового будинку, загальна площа земельної ділянки становитиме 1399 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ( а.с.23). Із копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 травня 2009 року вбачається, що будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частині кожному, на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальною конторою 22.02.1995 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1036, [PERSON] [PERSON] по 1/4 частині кожному на підставі договору дарування , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. 26 вересня 2008 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2040. Самовільно побудоване приміщення ІІІ ( 40,3 кв.м.) вартістю 19\~116 грн. належить співвласникам [PERSON] та [PERSON] ( а.с.26). Із копії технічного паспорту на житловий будинок, який розташований за адресою: Київська область, м. Ірпінь вбачається, що загальна площа частини житлового будинку , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , по № 1 складає 111,4 кв. м., житлова 49,0 кв.м. та складається з: 1- житлова кімната, площею 15,9 кв.м.; 3- житлова кімната, площею 19,0 кв.м.; 4- житлова кімната, площею 14,1 кв.м.; 5- коридор, площею 6,5 кв.м.; 6- ванна площею, 2,6 кв.м.; 7- туалет , площею 0,9 кв.м.; 8- кухня, площею 12,1 кв.м.; ІІІ- кімната для відпочинку, площею 40,3 кв.м; по № 2 загальна площа 30,3 кв.м., житлова 17,7 кв.м. ( а.с.145). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Спосіб захисту - це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачі обрали невірний спосіб захисту порушеного прав, оскільки з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивачі встановлюють право власності на самочинно збудовану ІІІ- кімната для відпочинку, площею 40,3 кв.м., посилаючись на те, що спадкодавцем за життя не отримано свідоцтво про право власності на побудовані будівлі, які на даний час вважаються самовільними, у зв`язку з чим вони значною мірою позбавили можливості реалізувати свої права на отримання спадщини у належному вигляді. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у\~першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).\~Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Верховний Суд виходить з того, що якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки, як забудовника входять до складу спадщини на підставі\~статті 1216 ЦК України.\~Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об`єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини. Згідно зі частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом вказаних норм матеріального права, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з частинами третьою і п`ятою статті 376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України ). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини третьої і п`ятої статті 376 ЦК України ) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин третьої і п`ятої статті 376 ЦК України є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 359/9695/17 від 22 квітня 2022 року). Отже, у даній справі, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування, на думку суду не є ефективним способом захисту. Тому у задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed