Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є квартирно-експлуатаційним органом Міністерства оборони України, який створений з метою організації виконання завдань квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій Міністерства оборони України та Збройних Сил України дислокованих у гарнізонах Вінницької області у мирний час та на особливий період. Міністерству оборони України належить об`єкт житлової нерухомості, а саме будівля для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] , квартиронаймачем якої з 25.06.2021 по 13.11.2023 був відповідач [PERSON] . Разом із [PERSON] на час виконанням ним службових обов`язків під час проходження військової служби у лавах Збройних Сил України проживала його дружина [PERSON] . За час проживання у приміщенні, яке належить позивачеві, відповідачі заборгували за спожиті комунальні та експлуатаційні послуги 29 101, 37 гривень, з яких 3 927, 04 гривень сума заборгованості за послуги з управління будинку; 1 924, 49 гривень - сума заборгованості за послуги постачання холодної води; 2 436, 24 гривень - сума заборгованості за послуги з водовідведення; 6 974, 87 гривень - сума заборгованості за послуги з опалення; 6 967, 79 гривень - сума заборгованості за послуги з постачання гарячої води; 6 870, 94 гривень - сума заборгованості за послуги з постачання електричної енергії. Станом на день подачі позовної заяви сума заборгованості за спожиті комунальні та експлуатаційні послуги відповідачами не сплачена. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про солідарне стягнення на його користь з відповідачів заборгованості за спожиті комунальні послуги в сумі 29 101, 37 гривень, з яких 3 927, 04 гривень сума заборгованості за послуги з управління будинку; 1 924, 49 гривень - сума заборгованості за послуги постачання холодної води; 2 436, 24 гривень - сума заборгованості за послуги з водовідведення; 6 974, 87 гривень - сума заборгованості за послуги з опалення; 6 967, 79 гривень - сума заборгованості за послуги з постачання гарячої води; 6 870, 94 гривень - сума заборгованості за послуги з постачання електричної енергії. Ухвалою суду від 24.12.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачам за адресою їх місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінги відправлень 2100700027890 та 2100700027882). (а.с. 49) За інформацією з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що вищевказані поштові відправлення були повернуті на адресу відправника із відмітками «за закінченням терміну зберігання». З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 24.12.2024 та судовими повістками про виклик до суду, направлені відповідачам неодноразово за адресою їх місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, судом було опубліковано оголошення на офіційному вебсайті судової влади України про розгляд даної справи в суді. Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачів про розгляд справи. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 24.12.2024 вважається врученою відповідачам. Крім того судом враховано, що відповідач [PERSON] був присутнім під час розгляду справи в суді. У строк, визначений судом ухвалою від 24.12.2024, від відповідачів відзиви на позов не надійшли. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідачів також на адресу суду не надходили. 21.01.2025 судом було залишено клопотання представника позивача про витребування доказів від 15.01.2025 без розгляду, про що постановлено відповідну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання. 22.05.2025 судом прийнято до розгляду в якості доказів подані представником позивача разом із клопотанням від 21.05.2025 рахунок і виписки по рахунку, а також відповідачем в засіданні квитанції і рахунки, про що постановлено відповідні ухвали без оформлення окремими документами, які занесені до протоколу судового засідання. У судове засіданні відповідачка [PERSON] не з`явилась повторно, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, відповідачка не з`явилась в судове засідання повторно без поважних причин. Представник позивача та співвідповідач [PERSON] не заперечували щодо розгляду справи у відсутність відповідачки [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, думку учасників справи та положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність відповідачки [PERSON] (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними у позовній заяві. Водночас представник позивача повідомила, що після відкриття провадження у справі відповідачем було сплачено в рахунок погашення спірної заборгованості 20 798, 80 гривень. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, а саме у сумі, сплаченій ним в рахунок погашення спірної заборгованості після відкриття провадження у справі. Пояснив, що заборгованість ним сплачено з урахуванням строку позовної давності, яку просив застосувати й суд. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] разом із дружиною - [PERSON] з 25.06.2021 по 13.11.2023 проживав у службовій будівлі для тимчасового проживання (гуртожитку), що належить Міністерству оборони України і перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, за адресою: м. Вінниця, вул. Стрілецька, буд. 24, кім. 54. (а.с. 36-37, 46-48зв.) Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця є квартирно-експлуатаційним органом Міністерства оборони України, діяльність якого регулюється Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 року № 448 (надалі Положення № 448), та Положенням про квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця, затвердженим наказом начальника Одеського квартирно-експлуатаційного управління від 06.08.2024 року № 21. Відповідно до п. 1.3. Положення № 448 основними завданнями квартирно-експлуатаційного забезпечення є, зокрема, утримання і експлуатація фондів військового містечка, які знаходяться в користуванні військових частин; забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями. Утримання житлового фонду здійснюється для забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових та нежитлових приміщень, будинків і споруд, а також утримання прибудинкових територій та територій військових містечок відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Житлові будинки утримуються за рахунок плати на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що вноситься мешканцями (п. 7.2. Положення № 448). Мешканці житлового фонду сплачують за користування житлом та спожиті комунальні послуги згідно з чинним законодавством України (п. 7.4. Положення № 448). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено перелік житлово-комунальних послуг. Так, до житлово-комунальних послуг належать: 1) \~ \~ \~ \~житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: - \~ \~ \~ \~забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - \~ \~ \~ \~купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - \~ \~ \~ \~поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; - \~ \~ \~ \~інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Відповідно до п. 6 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг це індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Таким чином, відповідачі, користуючись в період з 25.06.2021 по 13.11.2023 житловим службовим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] , отримували комунальні послуги для задоволення власних потреб за цією адресою, а тому є споживачами таких послуг. Відповідно, зобов`язані оплатити комунальні послуги, якими фактично користувались. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суду не надано доказів встановлення строків оплати спірних комунальних послуг. Водночас, судом прийнято до уваги, у відповідності до ч 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку (ч. 1 ст. 255 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У ході розгляду справи судом встановлено неналежне виконання відповідачами своїх обов`язків щодо оплати комунальних послуг. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачем в ході розгляду справи зроблено заяву про застосування позовної давності. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом 10.12.2024. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, як встановлено судом, порушено відповідачами. Судом прийнято до уваги, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває. Згідно із п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У відповідності до ч. 2 і ч. 3 ст. 263 ЦК України у разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин; від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Судом встановлено, що введення воєнного стану в Україні припадає на період виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом. Отже, виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що строк на звернення позивачем до суду із цим позовом, не сплив. Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності до оборотної відомості за період з 25.06.2021 по 13.11.2023 та довідок № 573/2278 від 03.09.2024 і № 573/3087 від 15.11.2024 відповідачі заборгували 29 101, 37 гривень. (а.с. 27-33) Досліджуючи вищевказані документи судом встановлено, що до заборгованості відповідачів за комунальні послуги позивачем безпідставно включено: 1) \~ \~ \~ \~нарахування за надані послуги за грудень місяць 2023 року, адже як вбачається з матеріалів справи відповідачі у службовому приміщенні проживали до 13.11.2023 і, відповідно, не могли споживати і не споживали будь-які комунальні послуги в грудні місяці 2023 року; 2) \~ \~ \~ \~42, 50 гривень за начебто надану у червні місяці 2021 року послугу з водовідведення, хоча, як вбачається із оборотної відомості, нарахування в цьому місяці за водовідведення відсутні. Представник позивача також не змогла пояснити в судовому засіданні появу даної суми на кінець червня місяця 2021 року відображену у «сальдо на кінець періоду» за відсутності нарахувань у цьому місяці за водовідведення. Дана сума в подальшому збільшувалась з наростаючим підсумком. Аналогічна ситуація стосується відображення суми в розмірі 471, 90 гривень за послугу з постачання гарячої води за червень місяць 2021 року у «сальдо на кінець періоду» за відсутності нарахувань у цьому місяці. Однак, як вбачається з цієї ж оборотної відомості і довідки № 573/3087 від 15.11.2024, ця сума була списана позивачем у жовтні місяці 2021 року. Як вбачається із квитанцій № 93 і № 94 від 15.04.2025 та виписок з рахунків за 16.04.2025 і за 19.05.2025, відповідачем після відкриття провадження у даній справі було сплачено грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за спожиті комунальні послуги, а саме: 3 020, 80 гривень - за послуги з управляння будинком; 1 505, 41 гривень - за послуги з постачання холодної води; 1 906, 55 гривень - за послуги з водовідведення; 5 250, 56 гривень - за послуги з постачання електричної енергії; 4 271, 69 гривень - за послуги з опалення; 4 843, 79 гривень - за послуги з постачання гарячої води. (а.с. 120-123) Таким чином, суд прийшов до висновку, що заборгованість відповідачів за комунальні послуги, спожиті за період з 25.06.2021 по 13.11.2023, становить: 755, 20 гривень (3 927, 04 гривень (нараховані) 3 020, 80 гривень (сплачені) 151, 04 гривень (безпідставно нараховані за 12.2023)) - за послуги з управляння будинком; 344, 27 гривень (1 924, 49 гривень (нараховані) 1 505, 41 гривень (сплачені) 74, 81 гривень (безпідставно нараховані за 12.2023)) - за послуги з постачання холодної води; 391, 28 гривень (2 436, 24 гривень (нараховані) 1 906, 55 гривень (сплачені) 42, 50 гривень (безпідставно включені у «сальдо на кінець періоду» за 06.2021) 95, 91 гривень (безпідставно нараховані за 12.2023)) - за послуги з водовідведення; 1 267, 14 гривень (6 870, 94 гривень (нараховані) 5 250, 56 гривень (сплачені) 353, 24 гривень (безпідставно нараховані за 12.2023)) - за послуги з постачання електричної енергії. Визначаючись із розміром заборгованості за спожиту теплову енергію (опалення та гарячу воду), суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що за період з 25.06.2021 по 13.11.2023, враховуючи оборотну відомість, довідки № 573/2278 від 03.09.2024 і № 573/3087 від 15.11.2024 та виписку з рахунків за 19.05.2025, заборгованість відповідачів за спожиту теплову енергію (опалення та гарячу воду) становить 4 018, 43 гривень, з яких: 2 226, 53 гривень (6 974, 87 гривень (нараховані) 4 271, 69 гривень (сплачені) 476, 65 гривень (безпідставно нараховані за 12.2023)) - за послуги з опалення; 1 791, 96 гривень (6 967, 79 гривень (нараховані) 4 843, 79 гривень (сплачені) 332, 04 гривень (безпідставно нараховані за 12.2023)) - за послуги з постачання гарячої води. Водночас, як вбачається з квитанцій № 46 від 24.02.2025 і № 92 від 15.04.2025, відповідачем було сплачено в рахунок погашення заборгованості за теплову енергію (опалення та гарячу воду) 9 115, 48 гривень. Однак, дана сума була сплачена [PERSON] безпосередньо на рахунок постачальника (теплопостачальної організації) КП «ВМТЕ». Вищевказані обставини не заперечувались представником позивача. Водночас представник заперечувала щодо погашення заборгованості відповідачем за постачання теплової енергії (опалення та гарячої води) на суму 9 115, 48 гривень, адже дані кошти надійшли не на рахунок КЕВ, а на рахунок КП «ВМТЕ». В ході розгляду справи судом встановлено, що сплата відповідачем 9 115, 48 гривень не на рахунок КЕВ, а безпосередньо на рахунок постачальника, відбулась внаслідок надання саме працівником КЕВ відповідачу відповідних рахунків для оплати заборгованості. (а.с. 124) Твердження представника позивача про те, що дані рахунки «не посвідчені» відповідальною особою КЕВ, не заслуговують на увагу. Представник позивача не заперечувала, що дані рахунки були надані саме працівником КЕВ і дані послуги надаються саме КП «ВМТЕ», із яким укладено відповідний договір. Судом прийнято до уваги, що в даному випадку КЕВ є фактично посередником між споживачем і надавачем послуги з постачання теплової енергії; отримавши вищевказані кошти від відповідача, КЕВ мало б перерахувати їх в цій же сумі на рахунок КП «ВМТЕ». Таким чином, стягнення за даних обставин заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 4 018, 43 гривень, яка вже є оплаченою відповідачем, спричинить фактично подвійне стягнення, що суперечитиме засадам розумності й справедливості. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Отже, враховуючи вищевикладене, основні засади цивільного судочинства, принципи розумності і справедливості, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання позивача зарахувати сплачені [PERSON] грошові кошти безпосередньо на рахунок постачальника (теплопостачальної організації) в рахунок сплати заборгованості за теплову енергію в сумі 4 018, 43 гривень. Крім того, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за спожиті комунальні послуги за період з 25.06.2021 по 13.11.2023 в сумі 2 757, 89 гривень, з яких: 755, 20 гривень - заборгованість за послуги з управляння будинком; 344, 27 гривень - заборгованість за послуги з постачання холодної води; 391, 28 гривень - заборгованість за послуги з водовідведення; 1 267, 14 гривень - заборгованість за послуги з постачання електричної енергії. Суд вважає, що у такий спосіб суд зможе забезпечити ефективний засіб правового регулювання, який виключить невизначеність сторін у спірних правовідносинах. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. При цьому судом прийнято до уваги, що незважаючи на визнання часткового погашення відповідачами спірної заборгованості за комунальні послуги, представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, хоча судом було роз`яснено можливі процесуальні дії представника, правом на вчинення яких вона не скористалась. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2 422, 24 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією № 411 від 28.10.2024. Водночас, у відповідності до Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру юридичною особою становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028, 00 гривень) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 059 800, 00 гривень). Таким чином, враховуючи визначену позивачем ціну позову та подання процесуальних документів в електронній формі, застосовуючи коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») позивач мав би сплатити судовий збір в сумі 2 422, 40 гривень. Отже, судом встановлено недоплату позивачем судового збору в сумі 0, 16 гривень. Водночас, встановлений факт недоплати судового збору не перешкоджає вирішенню питання про стягнення недоплаченої суми судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, а також положення ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 229, 62 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (9, 48 %), в рівних частках з кожного по 114, 81 гривень; з позивача в дохід держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в сумі 0, 16 гривень; решту судового збору слід залишити за позивачем. До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідачі не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: partial