Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Хлєбнікова С.В. звернувся в суд з позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду під час знаходження під слідством та судом, у розмірі 856 000 гривень та матеріальну шкоду у розмірі 75 000 грн., яка полягає у витратах на послуги захисника у кримінальному провадженні у судах першої та апеляційної інстанцій. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 червня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області порушена кримінальна справа відносно особи [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України. 03 вересня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області винесена постанова про перекваліфікацію злочину та «злочинні дії [PERSON] перекваліфіковані з частини 3 статті 191 КК України на частину 5 статті 191 КК України, привласнення чужого майна, вчинене в особливо великих розмірах.» 24 вересня 2012 року прокурор міста Тернополя порушив кримінальну справу стосовно фізичної особи-підприємця [PERSON] за фактом грубого порушення трудового законодавства за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 172 КК України. У подальшому усі ці кримінальні справи 02 жовтня 2012 року були об`єднані в одне провадження. В межах даного кримінального провадження органами досудового розслідування проводилися слідчо-процесуальні дії, які суттєво обмежили права та свободи [PERSON] . Так, 20 липня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області проведена виїмка фінансово-бухгалтерських документів фізичної особи підприємця [PERSON] , в результаті якої він був позбавлений можливості нормально вести бухгалтерську звітність підприємницької діяльності, так як слідчим були вилучені усі документи, пов`язані із його діяльністю як підприємця. У зв`язку із цим він не міг вчасно проводити операції по звітності бухгалтерії, надавати вчасно звітність в податкові органи. Під час досудового слідства 18 червня 2012 року заявник [PERSON] подала позовну заяву, у якій просила стягнути з [PERSON] начебто спричинену шкоду у розмірі 780 000 грн., а 18 червня 2012 року органи досудового розслідування та процесуальний прокурор таку прийняли, визнали першу цивільним позивачем, та передали позовну заяву до суду для розгляду по суті. 25 червня 2012 року відносно [PERSON] начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області обраний запобіжний захід підписка про невиїзд з постійного місця проживання в місті Тернополі і з того ж дня рішенням органів досудового розслідування він набув статусу підозрюваного. 06 липня 2012 року Тернопільський міськрайонний суд надав дозвіл на проведення обшуку приміщень, які орендував [PERSON] . Не зважаючи на те, що дозвіл суду був лише на відшукання станків, начальник відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області 21 серпня 2012 року всупереч рішення суду вилучив всю фінансово-бухгалтерську документацію, пов`язану із діяльністю [PERSON] , як суб`єкта підприємницької діяльності. 10 липня 2012 року начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області відносно [PERSON] знову обраний запобіжний захід підписка про невиїзд. 06 серпня 2012 року начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області накладений арешт на частину квартири [ADDRESS] та на автомобіль, які належали на праві власності [PERSON] , а 08 серпня 2012 року взагалі на все майно, яке належить [PERSON] . У той же день (08 серпня 2012 року) був складений Протокол накладення арешту на майно, яким арештовані всі промислові вироби, які використовував [PERSON] у своїй підприємницькій діяльності. Даний арешт діяв до набрання законної сили вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 12 травня 2021 року, тобто, 10 років. Від таких дій Позивач, [PERSON] , був позбавлений законного права на вільне розпорядження належним йому на праві власності майном. 10 серпня 2012 року начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області відносно [PERSON] втретє обраний запобіжний захід підписка про невиїзд. 23 серпня 2012 року, коли дія запобіжного заходу вже припинилася, начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області була винесена Постанова про примусовий привід [PERSON] на 24 серпня 2012 року, на державне свято і, відповідно, вихідний день, що заборонено законодавством. У ці ж дні слідчим виносилися постанови про примусовий привід [PERSON] , та його оголошували у розшук. 03 вересня 2012 року, вчетверте, начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області стосовно [PERSON] був обраний запобіжний захід підписка про невиїзд, винесена Постанова про притягнення його як обвинуваченого по частині 5 статті 191 КК України. 24 січня 2013 року начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області винесене Повідомлення про підозру [PERSON] за частиною 5 статті 191 КК України та за частиною 1 статті 172 КК України. 13 лютого 2013 року досудове розслідування було завершене та процесуальним прокурором обвинувальний акт 20 березня 2013 року з порушенням усіх процесуальних строків, передбачених КПК України, направлений для розгляду по суті до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, у якому справа розглядалася до 30 листопада 2020 року включно. 30 листопада 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було ухвалено вирок у справі № 607/16217/13-к, згідно якого [PERSON] було визнано невинуватим та виправдано його за відсутності складу вказаних кримінальних правопорушень. На вказаний вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області прокурором була подана апеляційна скарга, яка Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021 року залишена без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. В касаційному порядку справа не переглядалася. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області судові засідання призначалися на свій розсуд і тільки тих судових засідань, які відбулися із веденням журналу судового засідання, відбулося 92. Отже, [PERSON] , незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року включно, що складає 106 місяців і 26 днів. Внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури Позивачу була спричинена душевна травма, яка призвела до погіршення стану його здоров`я, він не може відновити своїх життєвих стосунків, які були до порушення відносно нього кримінальної справи. Позивач не може повноцінно жити, він постійно думає про ті майже 10 років, коли в судах він боровся та доказував свою невинуватість. Замість спокійного та виваженого життя, органи досудового розслідування та прокуратура перетворили 10 років життя Позивача на суцільний жах. З боку посадових осіб міліції (на той час) та прокуратури позивач постійно відчував моральний тиск на нього, постійно йшли погрози, щоб він віддав начебто спричинену потерпілим шкоду у розмірі 100 000 доларів США (у еквіваленті сумі збитків на той час), або його візьмуть під варту, заберуть все майно та бізнес. Через постійні переслідування, обрання запобіжних заходів, регулярних участей у судових засіданнях він не міг нормально займатися підприємницькою діяльністю, не міг у справах виїхати не те що за кордон, а і до родичів, батьків за межі Тернополя. Незаконне кримінальне переслідування вплинуло на ділову репутацію і честь Позивача, внаслідок чого, за час кримінального переслідування в Позивача припинилась вся підприємницька діяльність і він змушений по новому налагоджувати всі контакти з партнерами, доводити їм, що він чесно веде справи і з ним можна співпрацювати. Позивач був позбавлений можливості виїхати як по справах, так і на відпочинок за кордон, що негативно позначилося на його житті і веденні підприємницької діяльності. Розмір моральної шкоди, спричиненої Позивачу, якщо його навести в грошовому виразі, має компенсувати хоча б витрати, пов`язані з відновленням морального та душевного стану Позивача, відновлення стану здоров`я, відшкодування витрат, понесених Позивачем на доказування своєї невинуватості. З врахуванням наведеного вище, встановлених обставин у справі, а також вимог розумності і справедливості, враховуючи ступінь страждань Позивача від безпідставного його обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, застосування до нього запобіжних заходів, оголошення в розшук, вилучення майна під час обшуків, накладення арешту на особисте та сім`ї майно, тривалістю обмеження його конституційних прав та перебування під слідством та судом, а саме з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року, що складає 106 місяців і 26 днів (дати набрання виправдувальним вироком суду чинності), наявні законні підстави для визначення розміру моральної шкоди, що спричинена позивачу, незаконними діями державних органів, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме в розмірі 856 000,00 грн. і саме такий розмір моральної шкоди відповідає характеру та обсягу моральних страждань Позивача. Також, відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягають відшкодуванню також суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної (правової) допомоги в розмірі 75000 гривень. 29.05.2024 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником Головного управління Національної поліції в Тернопільській області через систему «Електронний суд», який мотивований тим, що позов до задоволення не підлягає, оскільки основною підставою для виправдання обвинуваченого стало існування розумного сумніву щодо наявності в його діях складу інкримінованого йому злочину. Внаслідок цього позивач [PERSON] вважає, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року включно, що складає 106 місяців і 26 днів і вважає, що в нього виникло право на відшкодування шкоди, яку просить стягнути за рахунок коштів з Державного бюджету України. Так, 16 червня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області порушена кримінальна справа відносно особи [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України. 03 вересня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області винесена постанова про перекваліфікацію злочину та «злочинні дії [PERSON] перекваліфіковані з частини 3 статті 191 КК України на частину 5 статті 191 КК України, привласнення чужого майна, вчинене в особливо великих розмірах.» 24 вересня 2012 року прокурор міста Тернополя порушив кримінальну справу стосовно фізичної особи-підприємця [PERSON] за фактом грубого порушення трудового законодавства за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 172 КК України. У подальшому усі ці кримінальні справи 02 жовтня 2012 року були об`єднані в одно провадження. Вважає, що всупереч вимогам ст.ст.12, 81ЦПК України позивачем не надано переконливих доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою шкодою. Зазначає, що при визначенні факту заподіяння моральної шкоди проводиться судово-психологічна експертиза, висновком якої підтверджується психологічний стан особи, наявність чи відсутність у неї переживань, страждань, особливостей сприйняття певної події тощо. В матеріалах позову відсутні будь-які докази у вигляді висновків фахівців, котрі б підтверджували наявність у позивача моральної шкоди. Позивачем не надано жодних доказів понесення ним репутаційних втрат (наприклад негативний розголос в засобах масової інформації, відмови осіб від співпраці з позивачем через проведення відносно нього досудового розслідування чи ін.). В зв`язку із цим твердження позивача про порушення нормальних життєвих зв`язків та значних майнових втрат, представник відповідача вважає безпідставним. Позивачем недоведено та не додано розрахунку заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми. Крім цього, зауважує, що сам факт наявності досудового розслідування у кримінальному провадженні не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування. На дані правовідносини жодним чином не розповсюджується презумпція моральної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та чіткого розрахунку суми відшкодування. Стосовно розрахунку моральної шкоди, необхідно зазначити, що її аргументація в тексті позовної заяви є абсолютно відсутньою, що унеможливлює задоволення позову. Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Натомість позивачем не додано до матеріалів позовної заяви жодного документу, котрий підтверджував би витрату ним суми в 75 000 грн. на отримання правової допомоги (квитанції про оплату послуг, платіжні доручення з відміткою банку або інший банківський документ тощо). Відсутність акту виконаних робіт/наданих послуг, розрахунку годин надання правової допомоги та інших документів унеможливлює задоволення вимог позивача, так як реальної оплати не здійснено. Враховуючи вищевикладене, витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, ціною позову, її обсягом та часом, оскільки позивачем фактично не доведено понесених витрат. За наведених вище підстав, представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити. 10.06.2025 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником Тернопільської обласної прокуратури, який мотивний тим, що позов до задоволення не підлягає, оскільки позивачем не наведено доказів на підтвердження протиправності дій органів прокуратури у ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження чи його судового розгляду, як і жодних фактів застосування органами досудового розслідування та прокуратури до [PERSON] морального чи фізичного впливу, суттєвого обмеження його прав та свобод. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання такої моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом (п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Враховуючи це, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві та якими доказами, а не лише доводами, це підтверджується. Предметом доказування у справах про відшкодування моральної шкоди у першу чергу є наявність факту спричинення моральної шкоди та подання на підтвердження цього відповідних доказів. Водночас лише зі змісту самої позовної заяви неможливо встановити факт спричинення [PERSON] моральної шкоди внаслідок саме тих дій, які вчинялися відносно нього в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12012210010000530, та достатнього переконання суду у необхідності та доцільності відшкодування заявленого розміру моральної шкоди. Суд повинен з`ясовувати усі доводи щодо обґрунтування позивачем обставин і розміру спричинення моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Разом з тим, зміст заподіяної моральної шкоди (висновок спеціалістів про те, чи перебування [PERSON] під слідством чи проведення інших процесуальних дій стало психотравмуючою ситуацією для нього); характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках; причинно-наслідковий зв`язок між діями, рішеннями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури та заподіяною моральною шкодою, понесеними психічними стражданнями, позивачем не долучено. Крім того, безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах законодавства та на обставинах справи, є вимога [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в підвищеному розмірі - 856 000 гривень. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 7 100 гривень. Таким чином, якщо суд дійде висновку про доведеність позивачем понесених моральних страждань та загальноприйнятої формули моральної шкоди (діяння, вина, наслідки у вигляді душевного болю і страждань та причинно-наслідковий зв`язок між ними), враховуючи період його перебування під слідством та судом з 24.01.2013 (дата повідомлення про підозру) по 12.05.2021 (дата набрання рішення суду законної сили), розмір відшкодування моральної шкоди може становити 702 900 грн (7 100 грн х 99 (кількість місяців перебування під слідством та судом) + 4 496 грн (сума моральної шкоди за 19 днів, що розрахована за формулою 7100/30 х 19)). Крім того, необгрунтованими є доводи позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 75 000 гривень. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Таким чином склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Разом з тим, до укладених 02.08.2019 та 08.03.2021 між [PERSON] адвокатом Шкодяк I.A. угод про надання правової допомоги не долучено детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт. Водночас процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу витрат на правничу допомогу, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Ураховуючи те, що позивачем належно не обґрунтовано, у чому саме полягає спричинена йому моральна шкода, не доведено неправомірності дій (рішень) прокуратури та причинного зв`язку між такими діями (рішеннями) та моральною шкодою, що настала, а також те, що належно не обґрунтовано заявлений розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, що всупереч ст. 81 ЦПК України відповідними доказами не підтверджено, вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю. 25.06.2024 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником Державної казначейської служби України через систему «Електронний суд», в якому представник заперечив, щодо пред`явлених позовних вимог, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої органами дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідні органи державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), а саме: Тернопільська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції в Тернопільській області. Таким чином, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Крім того, в позовній заяві зазначено, що Позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року, що складає 106 місяців і 26 днів. Проте, до позовної заяви долучено Протокол роз`яснення підозрюваному, обвинуваченому процесуальних прав Позивачу, де повідомлено йому права 25.06.2012. Отже, період перебування Позивача під слідством і судом становить 106 місяців та 17 днів. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.04.2024 встановлено мінімальну заробітну плату, зокрема, у місячному розмірі 8000,00 гривень. Однак, відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначили розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Отже, розмір моральної шкоди повинен становити 170477,2 грн (1600 х 106 місяців та 17 днів). Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Таким чином, позивачем необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 856 000,00 грн. Крім того, стягнення такої суми призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Тому, вважає, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Щодо витрат на правову допомогу зананяає, що судові витрати необхідно покласти на державний орган, з неправомірних дій якого виник даний спір. Крім того, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження таких витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 23.07.2024 Судом зареєстрована відповідь на відзив на позовну заяву подана представником позивача, через систему «Електронний суд», яка мотивована тим, що доводи Відповідачів не відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, з огляду на наступне. Щодо періоду, протягом якого Позивач, [PERSON] , незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду, зазначає, що важливість правильного встановлення початку періоду перебування особи під слідством і судом підкреслюється практикою ЄСПЛ, який неодноразово зазначав свою позицію щодо проведення ефективного офіційного розслідування та дотримання розумних строків. Так, у рішенні у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 ЄСПЛ зазначив, що відлік перебігу розгляду кримінальної справи для вирішення питання у сенсі ч. 1 ст. 6 Конвенції починається з моменту виявлення ставлення державних органів до особи як до підозрюваного або як до обвинуваченого у вчиненні злочину. Зокрема, відлік строку провадження може починатися з дня: взяття особи під варту; повідомлення її про порушення щодо неї кримінальної справи; початку досудового розслідування. Отже, період перебування під слідством чи судом починається з моменту, коли особа опинилася під слідством. Як було зазначено вище, 16 червня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області порушена кримінальна справа відносно особи [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, копії якої були долученені до позовнії заяви, досудовому слідству передувала дослідча перевірка, яка розпочалась на підставі заяви [PERSON] , яку вона подала до МВ УМВС України у Тернопільській області 9 квітня 2012 року про начебто вчинене проти неї кримінальне правопорушення. Дослідча перевірка тривала до моменту порушення кримінальної справи. В матеріалах кримінальної справи знаходиться «ПОСТАНОВА про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження» від 16 червня 2012 року. Таким чином, враховуючи, що кримінальна справа була порушена за правилами КПК 1960 року, датою початку періоду перебування під слідством і судом є 16 червня 2012 року, коли Начальник відділення СВ Тернопільського МВ УМВС порушив кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину за ч.3 ст.191 КК України, прийняв її до свого провадження та приступив до проведення досудового слідства. В подальшому, 13 лютого 2013 року досудове розслідування було завершене та процесуальним прокурором обвинувальний акт 20 березня 2013 року з порушенням усіх процесуальних строків, передбачених КПК України, направлений для розгляду по суті до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, у якому справа розглядалася до 30 листопада 2020 року включно. Отже, позивач, [PERSON] , незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року включно, що складає 106 місяців і 26 днів. Крім того, відповідгл до пункту 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.04.2024 року мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 8000 грн. Саме ця розрахункова величина мінімальної заробітної плати підлягає застосуванню для визначення розміру відшкодування Позивачеві моральної шкоди як гарантованийдержавою мінімум. Також, не підлягає застосуванню в даних правовідносинах «Мінімальна заробітна плата, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду» (ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік») з огляду на наступне. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної Позивачеві не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної розрахункової величини в даних правовідносинах відсутні. Аналогічний висновок міститься, наприклад, у Постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18). А отже, враховуючи вищенаведене, розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню Позивачу не може бути меншим, ніж 856 000,00 грн. (107 місяців х 8000,00 грн.). Щодо розміру витрат на правову допомогу наданої Позивачу під час перебування під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду зазначає, що відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , підлягають відшкодуванню також суми, сплачені Позивачем у зв`язку з поданням йому юридичної (правової) допомоги. Згідно квитанцій позивач [PERSON] сплатив адвокату Шкодяку І.А. на підставі договорів про його захист під час розгляду кримінального провадження 75000 грн., які також підлягають відшкодуванню, а саме: при розгляді справи в суді першої інстанції 50000 грн.; при розгляді справи в суді апеляційної інстанції 25 000 грн. У зв`язку з чим на користь Позивача слід стягнути 75 000 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу в кримінальній справі. З урахуванням складності справи, її великого обсягу (4 томи досудового слідства та 3 томи судового розгляду справи, чисельних судових засідань) її актуальності для виправданого [PERSON] , а прокурор у справі просив суд призначити виключно міру покарання у виді позбавлення волі, такий розмір оплати послуг захисника є обґрунтованим і адекватним, відповідає досягнутому результату. За наведених обставин, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Ухвалою судді від 16.05.2024 відкрито провадження у цивільній справі №607/10707/24. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 16.10.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити, з підстав наведених у ньому та відповіді на відзив. Представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав зазначених у відзиві на позов. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав зазначених у відзиві на позов. Представник Державної казначейської служби України будучи належним чином повідомлена про денб, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що слідчим відділом Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області розслідувалося кримінальне провадження № 12012210010000530 стосовно суб`єкта підприємницької діяльності [PERSON] за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч.1 ст. 172 КК України. Процесуальне керівництво здійснювалося прокурорами Тернопільської місцевої прокуратури. У ході досудового розслідування [PERSON] 24.01.2013 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172 та ч. 5 ст. 191 КК України. Зі змісту повідомлення про підозру вбачається, що 15.07.2008 між суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] та фізичною особою [PERSON] укладено договір про повну матеріальну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей на суму 780 000 гривень. Реалізуючи свій злочинний намір, [PERSON] упродовж 2009 - 2010 років розтратив майно, яке було йому ввірене, а отримані грошові кошти привласнив. Крім того, упродовж 2007 - 2010 років у нього працювали працівники без оформлення трудових договорів. Прокурором Тернопільської місцевої прокуратури 24.04.2017 змінено обвинувачення в суді, з якого виключено ч. 1 ст. 172 КК України, а 16.10.2019 перекваліфіковано його дії на ч. 1 ст. 191 КК України. Водночас потерпіла підтримувала в суді обвинувачення в попередній редакції за ч. 5 ст. 191 КК України. Постановами начальника відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 25.06.2012 та 10.07.2012 стосовно [PERSON] застосовувався запобіжний захід, передбачений ст. 151 КПК України 1960 року, - підписка про невиїзд. Згідно з положеннями чинного на той час КПК України підписка про невиїзд полягала у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов`язання не відлучатися з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого. Також 06.08.2012 слідчим накладено арешт на автомобіль та частину належної [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] . Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 30.11.2020 [PERSON] виправдано за ч. 1 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021 апеляційну скаргу обвинувача залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. Таким чином позивач перебував під слідством та судом з 16.06.2012 дати порушення кримінальної справи відносно [PERSON] до 12.05.2021 - дати постановления судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а виправдального вироку щодо [PERSON] без змін. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуюється, зокрема моральна шкода. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону). Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 статті 4 вказаного Закону). У положеннях ч.ч.2, 3 ст.13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пункт 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, визначає, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів. Виходячи з вимог п. 17 вказаного вище Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, зазнчає, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У п. 9 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, то суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. При цьому не можуть бути прийняті заперечення відповідача про те, що позивачем не надано будь яких доказів щодо спричинення йому моральних страждань, а також, що здійснення досудового розслідування щодо позивача не є підставою для відшкодування моральної шкоди, не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку заподіяння моральної шкоди з діями відповідачів. Так, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Зокрема, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини в п. 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зазначив: «Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Antipenkov v. russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі Pshenichnyy v. russia, скарга № 30422 / 03. Виходячи з аналізу вказаного законодавства стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, роз`яснень щодо застосування цього законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, враховуючи обставини справи, беручи до уваги, що початковим моментом реалізації функції обвинувачення є акт порушення кримінальної справи щодо [PERSON] і до постановлення ухвали Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021, якою апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року стосовно [PERSON] без змін, суд приходить до переконання, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди за 106 місяців та 27 днів перебування під слідством та судом. Таким чином, сам факт безпідставного перебування позивача під слідством і судом доведений і внаслідок цього він за визначенням зазнавав моральної шкоди. В результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від людини додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з наступного: розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, виходячи з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. Щодо цього наявний правовий висновок Верховного Суду у справі №468/901/17-ц, викладений у постанові ід 04 грудня 2019 року. Тому, Суд не приймає до уваги твердження представника Державної казначейської служби України, про те, що розмір моральної шкоди повинен становити 170477,20 грн (1600 х 106 місяці та 17 день), з розрахунку, що відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, оскільки чинним законодавством чітко передбачено, що розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, виходячи з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. Крім того, Суд не погоджується із доводами представника Тернопільської окружної прокуратури, про те, що період перебування [PERSON] під слідством і судом, слід рахувати з 24.01.2013 (дати повідомлення про підозру) по 12.05.2021 (дата набрання рішенням законної сили), оскільки в даному випадку представник прокуратури керується нормами Кримінально-процесуального кодексу в редакції 2012 року. Натомість, кримінальна справа відносно [PERSON] за ч.3 ст.191 КПК України, була порушена за правилами КПК в редакції 1960 року. Важливість правильного встановлення початку періоду перебування особи під слідством і судом підкреслюється практикою ЄСПЛ, який неодноразово зазначав свою позицію щодо проведення ефективного офіційного розслідування та дотримання розумних строків. Так, у рішенні у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 р. ЄСПЛ зазначив, що відлік перебігу розгляду кримінальної справи для вирішення питання у сенсі ч. 1 ст. 6 Конвенції починається з моменту виявлення ставлення державних органів до особи як до підозрюваного або як до обвинуваченого у вчиненні злочину. Зокрема, відлік строку провадження може починатися з дня: взяття особи під варту; повідомлення її про порушення щодо неї кримінальної справи; початку досудового розслідування. Таким чином, період перебування під слідством чи судом починається з моменту, коли особа опинилася під слідством. Отже, датою початку періоду перебування під слідством і судом [PERSON] є 16\~червня 2012\~року, коли Начальник відділення СВ Тернопільського МВ УМВС порушив кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину за ч.3 ст.191 КК України, оскільки саме з цієї дати почалось фактичне кримінальне переслідування позивача, що доводиться матеріалами кримінальної справи. Згідно зістаттею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першоїстатті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вказаної вище норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. У постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). В Законі України «Про державний бюджет на 2024 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, який становить 8 000 гривень. Відповідно мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 8 000 грн., тому сума, яка підлягає до стягнення на користь позивача складає 855 200 грн., виходячи із наступного розрахунку: 106 місяців х 8000 грн = 848 000 грн.; 8000 грн. / 30 * 27 = 7200 грн.; а разом 848000 грн. + 7200 грн. = 855 200 грн. Таким чином до стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] підлягає моральна шкода в загальному розмірі 855 200 грн. Крім того, такий розмір для відшкодування моральної шкоди, що завдана позивачу, є мінімальним розміром, який гарантований законом. А тому, з урахуванням вище викладеного, а також із врахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 855 200 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, Суд зазначає наступне. Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України. Положеннями Кримінального процесуального кодексу України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження. До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах. У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення). Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження№ 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18). При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21). У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження вказаних витрат на юридичну допомогу позивачами надано такі докази: Угода про надання правничої допомоги на досудовому розслідуванні та при судовому розгляді кримінального провадження (справа №607/16217-13к) від 02.08.2019 укладена між [PERSON] та адвокатом Шкодяк І.А., Акт виконаних робіт від 03.12.2020; Квитанція до прибуткового касового ордера №22 від 18.09.2019 на суму 50\~000 гривень; Акт виконаних робіт від 15.05.2021; Квитанція до прибуткового касового ордера №30 від 19.03.2021 на суму 25 000 гривень. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про відшкодування позивачу сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, оскільки сукупність наявних в матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатом професійної правничої допомоги під час розгляду кримінальної справи, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки суд вважає розмір заявлених до стягнення витрат на правову допомогу співмірним із обсягом наданої адвокатом правової допомоги, складністю справи, тривалістю як досудового розслідування так і судового розгляду справи, значенням справи для позивача. В силу положень п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial