Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що 17 вересня 2021 року СУ ГУ Національної поліції у Тернопільські області щодо нього розпочато досудове розслідування кримінального провадження за №42021210000000178 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1\~ст.384 КК України. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 рудня 2023 року його визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України та призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року вирок суду першої існтанції скасовано, а кримінальне проадження про його обвинувачення за ч. 1 ст. 384 КК Укоаїни закрито на підставі вимог п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою Верховного суду від 29 жовтня 2024 року ухваху апеляційного суду залишено без змін. Стверджував, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що включало в себе здійснення досудового розслідування, проведення слідчих дій, повідомлення про підозру, передання обвинувального акту до суду, судового розгляду та постановлення вироку судом, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя. Зазначав, що кримінальне переслідування потягло вимушені негативні зміни в його житті та його сім`ї, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Протягом тривалого часу він був вимушений захищатися від незаконного обвинувачення, доводити протиправність дій та відвертого порушення закону органами досудового розслідування, доводити свою невинуватість. Стверджував, що протягом цього часу не мав можливості вести звичайний спосіб життя, у зв`язку з необхідністю відвідувати правоохоронні органи, брати участь у допитах та інших слідчих (розшукових) діях, спілкуватися із працівниками поліції, які то погрожували відкрити щодо нові кримінальні провадження, то просили визнати вину, з`являтися у судові засідання. Вказував на те, що його нормальний ритм життя був повністю зруйнований, а представники органу досудового розслідування, здійснюючи слідчі (розшукові) дії із низкою порушень вимог Кримінального процесуального закону, проявляли неповагу до його гідності. Стверджував, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом він зазнав душевних страждань. Також, усе вище переліче призвело до захворювання та смерті його батьків. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, час перебування під слідством та судом (58 місяці) - завдану моральну шкоду оцінив у 2 000 000 грн. На підставі наведеного, просив стягнути з віповідачів та Держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду під час знаходження під слідством та судом, у розмірі 2\~000 000 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Головне управління національної поліції України в Тернопільській області подало відзив на позов. Вказує на відсутність доказів протиправності дій зі сторони слідчих органів поліції при проведенні досудового розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні, а також доказів понесення позивачем моральної шкоди. Вважає необгрунтованим та завищеним зазначений позивачем розмір моральної шкоди. Посилаючись на наведене, просить відмовити у позові. Офіс генерального прокурора подав відзив на позов. Вказує що позивачем не вірно розраховано період перебування під слідством та судом, який розраховується з дня повідомлення про підозру до набрання законної сили судом рішення про закриття кримінального провадження та становить 19 місяців. Вважає, що позивачем не введено протиправність поведінки відповідача, наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між ними. Посилаючись на наведене, просить відмовити у позові. Тернопільська обласна прокуратура подала відзив на позов, просить відмовити у позові. Посилаючись, зокрема, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц вважає, що у даній справі відповідачем має виступати держава, а не органи поліції, прокуратури чи Державної казначейської служби України. Відповідно неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вважає неправильним зазначення у прохальній частині позову вимоги про стягнення коштів шляхом списання з відповідного казначейського рахунку. Вказує на відсутність доказів, які б підтверджували факт понесених позивачем моральних страждань. Від Державної\~казначейської служби\~України надійшов\~відзив на\~позов,\~в якому\~просить відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог. Зазначила, що ДКС та її територіальні органи не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, а кошти підлягають стягненню з держави. Позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди в сумі 2\~000\~000 грн. Посилаючись на наведене, просила відмовити у позові. В судовому засіданні представник позивача адвокат Майка М.Б. позов підтримав та просив задовольнити. Представники відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заперечили щодо задоволення позову. Судом встановлено наступні обставини справи. Слідчим відділом Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42021210000000178 від 17 вересня 2021 року за фактом неправдивого показання свідка [PERSON] під час допиту як свідка у судовй справі № 607/12572/20 в приміщенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України. У ході досудового розслідування 19 липня 2022 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1\~статті 384 КК України. За результатами досудового розслідування 20 липня 2022 року складено та скеровано до Тернопільського міськрайонного суду обвинувальний акт про обвинувачення [PERSON] за частиною 1\~статті 384 КК України. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 11 грудня 2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 384 КК України та призначено йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Строк відбування призначеного судом покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання. Стягнуто з позивача судові витрати у розмір 3775,60грн. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено. Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2023 року щодо [PERSON] за ч 1 ст. 284 КК України скасовано. Кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] за ч. 1 ст. 384 КК України закрите на підстав п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Згідно з\~вимогами п.\~3\~ч.\~1\~ст.\~284\~КПК України\~кримінальне провадження\~закривається в\~разі,\~якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати; Ухвала набрала законної сили 29 лютого 2024 року. Постановою Верховного Суду від 29.10.2024 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності умов для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174 ЦК). За змістом частини першої\~статті 1173 ЦК України\~визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Відповідно до\~вимог статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~(далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Частиною другою\~статті 1 Закону\~встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно з вимогами пунктом 2 частини першої\~статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим\~Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до вимог пункту 5\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5\~статті 3 цього Закону\~провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону). Частиною другою\~статті 23 ЦК України\~визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Згідно з вимогами частинами другою, третьою\~статті 13 Закону\~розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи\~з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений\~законом\~розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом,\~починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили\~або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Відтак суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Судом встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 19 липня 2022 року (дата повідомлення про підозру) по 29 лютого 2024 року - дати постановлення ухвали Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, якою кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] за ч. 1 ст. 384 КК України закрите на підставі вимог п. 3 ч. 1 ст. 284 ПК України, невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто 19 місяців 10 днів. Станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 8 000 грн. Враховуючи вищенаведене,\~оцінюючи в\~сукупності наявні\~у справі\~докази,\~суд дійшов\~висновку,\~що [PERSON] \~має право\~на відшкодування\~заподіяної йому\~моральної шкоди\~за 19\~місяців 10\~днів перебування\~під слідством\~та судом\~та вважає,\~що достатнім\~і справедливим\~розміром відшкодування\~позивачу моральної\~шкоди є\~розмір,\~визначений,\~виходячи з\~одного мінімального\~розміру заробітної\~плати станом\~на дату\~ухвалення судового\~рішення,\~за кожен\~місяць перебування\~під слідством\~чи судом,\~що становить\~154\~667\~грн (19 місяці 10 днів х 8 000 грн). Визначаючи такий розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує положення\~ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обставини справи, обсяг душевних страждань, а також принципи розумності, виваженості та справедливості. Зокрема, суд врахував наявність незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, пред`явлення обвинувачення, тривалість перебування під слідством та судом, відсутність будь-яких заходів забезпечення кримінального провадження та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. А тому прийшов до висновку, що обрахований мінімальний гарантований державою розмір моральної шкоди буде достатнім та справедливим розміром компенсації позивачу. Суд вважає, що моральну шкоду слід стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Разом з тим, зазначення позивачем у позові відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке. Відповідно до вимог\~статті 2 ЦК України\~учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі\~статті 1174 ЦК України\~є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до вимог частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з вимогами пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України,\~тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання,\~оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21 та від 07 лютого 2024 року у справі № 278/2621/21. З огляду на викладене, підстав для стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди\~шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України не має,\~оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. Безпідставними є твердження відповідачів про відсутність доказів завдання моральної шкоди позивачу, з огляду на таке. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, закриття кримінального провадження за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати,\~позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки\~закону, а саме\~статті 1176 ЦК України\~та Закону № 266/94-ВР. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи органів досудового розслідування для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 501/1275/20. Посилання у відзиві ГУНП в Тернопільській області на правові позиції Верховного Суду, які містяться у постановах від 04.07.2018 року у справі № 641/2328/17 та від 30.01.2019 року у справі №199/1478/17, суд вважає безпідставними та нерелевантними, оскільки правовідносини у даній справі, та у справах № 641/2328/17, №199/1478/17 не є подібними, оскільки в зазначених справах позивачі свої вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовували\~бездіяльністю органу досудового розслідування. Суд не приймає до уваги доводи Тернопільської обласної прокуратури про те, що у даній справі відповідачем має виступати держава, а не органи поліції, прокуратури чи Державної казначейської служби України, відповідно неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з висновків, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій вказано, що\~належним відповідачем\~у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило,\~в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Суд звертає увагу на те,\~що відповідачем у подібних справах є саме держава Україна, а помилкове визначення органу, через який вона діє, не свідчить у цьому випадку про неналежність складу відповідачів. Такий висновок міститься у Постанові КЦС Верховного Суду від 12.02.2025 року в справі № 953/20085/21. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що внаслідок його незаконного перебування під слідством та судом захворіли його батька, що призвело до їх смерті, оскільки як встановлено із матеріалів справи відомості про дане кримінальне правопорушення щодо [PERSON] внеседо до ЄРДД 17 вересня 2021 року. Із свідоцтв про смерть батьків встановлено, що останні померли [INFO] та 29 жовтня 2020 року, тобто задовго до пред`явлення позивачу підозри. Щодо клопотання\~позивача про\~зобов`язання \~відповідачів подати\~звіт про\~виконання судового\~рішення слід\~зазначити наступне. Згідно з вимогами ч .5 ст. 453-1 ЦПК України якщо відповідачем є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, суд під час ухвалення рішення суду за письмовою заявою позивача може зобов`язати такого відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення незалежно від характеру спору. Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду. Такий звіт розглядається за правилами\~статей 453-3\~і\~453-4\~цього Кодексу. Враховуючи положення вказаної статті, предмет спору та учасників справи, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідачів подати звіт про виконання рішення суду.

Outcome: partial