Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

До Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Національної поліції України про стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, шо належний йому на праві власності транспортний засіб TOYOTA LAND CRUIZER 200 д. н. з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] постановою слідчого від 29.07.2020 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 12018000000000048 від 26.01.2018. На вказаний транспортний засіб, як зазначає [PERSON] , неодноразово накладався арешт у кримінальних провадженнях №12018000000000048 від 26.01.2018 та №12022000000000481 від 04.06.2022, на підставі чого автомобіль зберігався на спеціальному майданчику за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20. Після зняття арешту під час повернення автомобіля 27.09.2024 [PERSON] , як зазначає, останній, на вимогу працівника ЦЗ № 1 ГУНП в м. Києві сплачено послугу із зберігання автомобіля, оскільки йому повідомили, що ГСУ НПУ маючи відповідний договір із вказаним спеціальним майданчиком кошти за збереження арештованого майна не перераховує. Вважає понесені виграти за зберігання належного йому транспортного засобу TOYOTA LAND CRUIZER 200 д. н. з. [NUMBER] , мали бути здійснені за рахунок державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ або підрозділ дізнання, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання, а тому вищевказана сума понесених витрат має бути стягнута з державного бюджету на користь позивача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.03.2025 відкрито провадження у цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Представник відповідача подав до суду відзив в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, що відповідач не є належним. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Головним слідчим управлінням НПУ здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке 26.01.2018 зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12018000000000048 за підозрою групи осіб у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 361, ч.ч. 3 і 4 ст. 358 КК України. Процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні здійснюється групою прокурорів Офісу Генерального прокурора. Під час здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні постановою слідчого від 29.07.2020 автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , визнано речовим доказом. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07.08.2020 у справі № 757/33569/20-к задоволено клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора і накладено арешт на транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який зареєстрований на праві власності за [PERSON] , шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження та користування цим майном, а також визначено порядок зберігання речових доказів та передано Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів в управління для реалізації або передачі в управління за договором у порядку та на умовах, визначених ст.ст. 1, 9, Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», зазначений транспортний засіб. 21.08.2020 ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07.08.2020 у справі № 757/33569/20-к про накладення арешту на транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] , шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження та користування цим майном, оголошено [PERSON] під розпис. У цей же день, 21.08.2020 на підставі заяви [PERSON] від 21.08.2020 про надання згоди на огляд автомобіля проведено огляд транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить та яким користувався [PERSON] . За результатами проведеного огляду транспортний засіб вилучено та відповідно до протоколу огляду від 21.08.2020 з метою забезпечення збереження вказаного вилученого і арештованого речового доказу автомобіль поміщено на зберігання до штрафного майданчику ГУНП в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20Б. Також, в ході розслідування кримінального провадження № 12018000000000048 виявлено ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, під час отримання [PERSON] в банківській установі кредиту на придбання автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , відомості про що 04.06.2022 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022000000000481. У подальшому, відповідно до ухвал Печерського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду арешт на майно - автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , неодноразово накладався та скасовувався. Так, ухвалами Київського апеляційного суду від 24.01.2022 у справі № 11- сс/824/698/2022 та від 07.07.2022 у справі № 11-сс/824/714/2022 та ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2023 у справі № 757/5730/23-к, арешт на майно - транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , скасовано. На виконання вказаних ухвал судів та відповідно до листа прокурора Офісу Генерального прокурора, який 23.08.2024 надійшов до ГСУ, листом ГСУ від 26.09.2024 № 131303-2024, адресованого до Центру забезпечення № 1 ГУНП в м. Києві, доручено повернути транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який зберігається на спеціальному майданчику за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20Б, представнику володільця [PERSON] . Позивачу було відмовлено у поверненні автомобіля безкоштовно, внаслідок чого він сплатив 36816,00 грн. за зберігання автомобіля, що підтверджується квитанціями від 27.09.2024, отримувачем яких вказано Головне управління Національної поліції у м. Києві. Відповідно до ст. 123 КПК України витрати, пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів, здійснюються за рахунок Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 32 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104, фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ або підрозділ дізнання, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Відповідно до п.13 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (Спільний наказ МВС, ГПУ, ДПА, СБУ, ВСУ, ДСА № 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010) витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави. Отже, стягнення з позивача витрат на зберігання транспортного засобу, який був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, завдає шкоду правам і законним інтересам позивача. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць). Отже, Національна поліція України не є належним відповідачем в даній справі, виходячи із специфіки законодавчого врегулювання організації діяльності Національної поліції України, як системи самостійних органів: центрального органу управління, яким і є Національна поліція України, і територіальних (міжрегіональних) органів поліції. Доказів того, що позивач звертався до Національної поліції України із заявами (скаргами) щодо неправомірних дій працівників ГУ НП у м. Києві, суду не надано. Позивач також не надав доказів, що вказували б на існування обставин, які б свідчили, що саме Національною поліцією України відносно нього вчинялися будь-які протиправні дії чи бездіяльність, а також те, що позивач звертався до Національної поліції України стосовно відновлення його порушених прав. Відповідно до копій квитанцій Приватбанку, які додає позивач, отримувачем платежів на загальну суму позовних вимог є Головне управління Національної поліції у м. Києві (ідентифікаційний код 40108583). ГУНП у м. Києві є окремою юридичною особою публічного права, яке утворено постановою Кабінету Міністрів Україні від 16.09.2015 № 730. Отже, Національна поліція України є неналежним відповідачем щодо позовних вимог [PERSON] , оскільки прав його не порушувала та жодних дій відносно нього не вчиняла. З аналізу обставин справи, змісту позовних вимог та положень чинного законодавства вбачається, що правовий спір між позивачем та Національною поліцією України відсутній, оскільки Національною поліцією України як центральним органом управління поліції не здійснювались відносно позивача жодні дії. У свої постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 826/1460/16 Верховний Суд вказує на те, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України, а саме положеннями статті 51 вказаного Кодексу України. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Дана позиція узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позов подано до неналежного відповідача, яким є Національна поліція України, в той же час позивач не звернувся до суду із клопотанням, передбаченим статтею 51 ЦПК України. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed