Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тією обставиною, що він є сином та спадкоємцем за законом на все майно своєї матері - [PERSON] , [INFO] , яка померла, [INFO] та не залишила заповіт. [PERSON] , проживаючи разом з матір`ю, фактично прийняв спадщину, на все майно померлої, в тому числі і на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Проте приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Чурей A.B. повідомленням від 18 березня 2025 року № 34/01-16 відмовив позивачу [PERSON] у оформленні спадщини, оскільки правовстановлюючий документ на житловий будинок, не був зареєстрований у встановленому законодавством порядку та відповідно право власності на вказаний житловий будинок у [PERSON] не виникло. Тому позивачу запропоновано нотаріусом вирішити питання щодо встановлення права власності в порядку спадкування у судовому порядку. У зв`язку з наведеним позивач звернувся в суд з вказаним позовом. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 24.03.2025 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. У підготовче судове засідання, призначене до розгляду на 09.04.2025 на 14 год. 20 хв., сторони не з`явилися. Водночас подали до суду клопотання про розгляд справи зі їх відсутності. Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 09.04.2025 підготовче судове засідання у вказані справі відкладено на 30.04.2025 на 13 год. 00 хв. Визнано явку позивача та його представника обов`язковою. Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 30.04.2025 підготовче судове у вказаній справі закрито. Справу призначено до розгляду на 16.05.2025 на 10 год. 20 хв. У судове засідання, призначене до розгляду на 16.05.2025 на 10 год. 20 хв., сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не з`явилися. Водночас 14.05.2025 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити. Крім того, надано пояснення позивача від 13.05.2025, в яких він надав пояснення, в яких вказав, що за адресою [ADDRESS] проживає з дитинства та є єдиним сином та єдиним спадкоємцем своєї матері - [PERSON] . При цьому вказав, що будинок почав будувати батько позивача, а позивач протягом життя удосконалював його та прибудинкові споруди, вкладаючи власні кошти. З метою впорядкування документів на будинок він звернувся до нотаріуса, який йому повідомив, що будинок в якому він проживає та зареєстрований не має правовстановлюючих документів належного зразка. У зв`язку з чим він змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Просить суд задовольнити позов. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, водночас у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи представника відповідача за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно надавши оцінку наявним у справі доказам, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Позивачем у справі за вказаним позовом є [PERSON] , [INFO] , особа якого підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданого 05.12.2021 Великоберезнянським РСГУДМС України в Закарпатській області. Як убачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.10.2008 (повторно), позивач - [PERSON] , народився [INFO] в селі Волосянка, Великоберезнянського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації народжень Виконкомом Волосянківської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області відділу реєстрації актів цивільного стану Великоберезнянського районного управління юстиції Закарпатської області 03.10.1948 зроблено відповідний актовий запис за № 29. Згідно з вказаним свідоцтвом про народження матір`ю позивача значиться [PERSON] , батьком - [PERSON] . Зі свідоцтва про смерть (повторно) серії [NUMBER] від 18.03.2025 убачається, що [INFO] у селі Волосянка Великоберезнянського району Закарпатської області у віці 78 років померла [PERSON] , [INFO] , про що 31.08.1998 Виконавчим комітетом Волосянківської сільської ради складено відповідний актовий запис за № 20. Згідно виданої Волосянківським старостинським округом Ставенської сільської ради довідки № 107 від 18 березня 2025 року [PERSON] , [INFO] , померла після смерті чоловіка - [PERSON] , 1913 р.н., який помер [INFO] , зареєстрована і проживала в [ADDRESS] та була головою дворогосподарства. На дату смерті, за вищевказаною адресою разом з померлою були зареєстровані і проживали її син - [PERSON] , [INFO] та невістка - [PERSON] , [INFO] . Матеріалами справи підтверджено, що за життя [PERSON] заповітів не складала та спадкові справи після її смерті не заводились. Так, як убачається з витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 80503467 від 18.03.2025, інформація за параметрами пошуку [PERSON] відсутня. Витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №80503516 від 18.03.2025 підтверджується, що інформація за параметрами пошуку [PERSON] відсутня. В матеріалах справи міститься технічний паспорт на Будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного об`єкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок літера А, літня кухня літера Б, господарські будівля зблоковані літера Г, убиральня літера Д, господарські споруди І; №;;1, №2, №3 загальною вартістю 166 057, 00 грн. З вказаного технічного паспорту убачається, що роком побудови вказаного будинку є 1978 рік. З повідомлення приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Чурей A.B. від 18 березня 2025 року № 34/01-16 убачається, що оскільки правовстановлюючий документ на житловий будинок не був зареєстрований у встановленому законодавством порядку та відповідно право власності на вказаний житловий будинок у [PERSON] , яка померла [INFO] , не виникло, позивачу запропоновано вирішити питання щодо встановлення права власності в порядку спадкування у судовому порядку. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості про об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] відсутня. У зв`язку з відсутністю можливості, за твердженнями позивача, вирішити питання визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок в позасудовому порядку останній змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Вирішуючи порушений перед судом спір, суд виходить з такого. В ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є його визнання. Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На законодавчому рівні встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). На момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відносини спадкування унормовувались положеннями цивільного кодексу Української РСР від 18.03.1963 (далі - ЦК УРСР) в редакції, чинній на момент їх виникнення. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 ЦК УРСР. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини (ст. ст. 525 - 526 цього Кодексу). В ст. 527 ЦК УРСР визначено осіб, що можуть бути спадкоємцями. Так, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. В положеннях ст. 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. В силу положень ст. 549 ЦК УРСР визналось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вказані положення ЦК УРСР узгоджуються з відповідними положеннями ЦК України, так відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. ч. 1, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд констатує, що належними та допустимими доказами у справі підтверджено ту обставину, що позивач є спадкоємцем за законом майна, належного [PERSON] на час відкриття спадщини, та в силу положень ст. 549 ЦК УРСР 1963, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, проживаючи з [PERSON] фактично прийняв спадщину. Вирішуючи питання щодо належності на час відкриття спадщини [PERSON] будинку, що за адресою [ADDRESS] , суд виходить з такого. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Вказаний нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Питання набуття права власності, зокрема, на житловий будинок, у 1973 році регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта. Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва [PERSON] та [PERSON] житлового будинку, будівництво якого закінчилось у 1978 році, передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництвом житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Вказаним нормативним актом було передбачено реєстрацію права власності на житло тільки в містах та селищах і не встановлювалась можливість такої в сільських населених пунктах. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами». З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується, зокрема, довідкою, виданою Волосянківським старостинським округом Ставенської сільської ради № 107 від 18 березня 2025 року, та відомостями технічного паспорту на будинок. Відтак в силу положень законодавства, чинного на момент відкриття спадщини, зазначений будинок увійшов до складу спадщини за [PERSON] . Як установлено в ході судового розгляду, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину за померлою [PERSON] . Інші спадкоємці першої черги за законом за померлою [PERSON] відсутні. Так, матеріалами справи підтверджено відсутність звернень із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини, яка відкрита ще у 1998 році, поданих у встановлений законом строк будь-якими іншими спадкоємцями. Відповідно до підпункту 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5), якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування», передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як убачається з листа приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Чурей A.B. від 18 березня 2025 року № 34/01-16, позивачу рекомендовано звернутися в суд за захистом своїх прав через те, що правовстановлюючий документ на житловий будинок спадкодавцем не був зареєстрований у встановленому законодавством порядку. Положеннями статей 15, 16 ЦК України, статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. В ч. ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Суд констатує, що право позивача на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникло на підставі факту її прийняття та через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, підлягає захисту в судовому порядку, оскільки не може бути захищене в інший спосіб. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, чинного у періоді виникнення та цивільно-правової реалізації відносин із спадкування будинку, а також оформлення права власності на нього, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог, а отже, необхідність їх задоволення. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відсутність клопотання позивача про стягнення витрат по сплаті судового збору з відповідача, такі слід залишити за позивачем.

Outcome: approved