Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

18 березня 2025 року з Гадяцького районного суду Полтавської області до Шишацького районного суду Полтавської області за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про позбавлення останньої батьківських прав відносно їх спільного сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони у справі є батьками малолітнього [PERSON] , який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Між сторонами шлюб укладено не було. Починаючи з листопада 2023 року відповідач не бере участі у його вихованні, навчанні, не цікавиться ним, не відвідує, має заборгованість зі сплати аліментів щодо іншої дитини. Ухвалою суду від 19 березня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено дату підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 18 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Відповідач була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації проживання та через оголошення на офіційному вебсайті судової влади, однак не з`явилась, а ні в підготовче, а ні в судове засідання. Заяв та клопотань, в тому числі відзиву на позовну заяву від неї не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, подала заяву про проведення засідання за її відсутності, вбачала за можливе задовольнити позовні вимоги. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, не заперечували проти проведення судового засідання за відсутності відповідача, представника третьої особи та винесення заочного рішення у справі. Відповідно до норм ст.ст. 223, 280-284 ЦПК України, суд розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків дослідивши надані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Заочним рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 травня 2024 року, яке 25 червня 2024 року набрало законної сили, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] ( а.с.14-16). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади за № 2024/003266885 від 02.04.2024 зареєстрованою адресою місця проживання [PERSON] , [INFO] , з 16 червня 2009 року є: [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади за № 2023/002228787 від 15.03.2023 зареєстрованою адресою місця проживання [PERSON] , [INFO] , з 08 листопада 2016 року є: [ADDRESS] (а.с.13). Згідно з довідкою виконавчого комітету Сергіївської сільської ради Миргородського району № 348 від 19.12.2024 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] та сином [PERSON] (а.с.17). Відповідно до психолого-педагогічної характеристики Розбишівської гімназії Сергіївської сільської ради за № 196 від 23.12.2024, складеної на учня 3 класу [PERSON] , [INFO] , останній володіє учбовим матеріалом на достатньому та середньому рівні, має добрий загальний розвиток. Батько постійно цікавиться успіхами сина (а.с.20). Орган опіки та піклування Сергіївської сільської ради 26.12.2024 здійснив обстеження умов проживання та дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] . Даний висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Сергіївської сільської ради № 7 від 27.01.2025 від 27 січня 2025 року (а.с. 44-47). Надаючи правову оцінку спірним взаємовідносинам, суд виходив з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У п. 49 рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин . У цьому ж рішенні ЄСПЛ вказав, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Згідно роз`яснень, наведених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Суд вважає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Підсумовуючи вищевикладене, суд вказує, що позбавлення особи батьківських прав є крайнім заходом впливу, який застосовується лише тоді, коли змінити поведінку особи, яку хочуть позбавити батьківських прав, на краще неможливо, і лише за наявності вини в цих діях. У постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 Верховний Суд наголосив, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 зазначено, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини». У постанові від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 Верховний Суд вказав на те, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У постанові від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21 Верховний Суд зазначив, що необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання одного з батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Аналогічний висновок наведений і в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі № 686/2794/24. А отже судова практика у цій категорії справ є усталеною. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Так, у поданому суду висновку органу опіки та піклування не наведено обставин, які свідчать про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу до відповідача як позбавлення батьківських прав, мотивів, якими керувався орган опіки та піклування, результатів обстеження умов проживання матері, психологічних характеристик дитини та матері, оцінки стосунків між ними, наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з її боку стабільної загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. В матеріалах справи відсутні відомості про застосування органом опіки та піклування заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з матір`ю, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері, батька й дитини. Виходячи з положень ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Вказане ґрунтується на правових позиціях викладених у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази щодо систематичного свідомого невиконання [PERSON] батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] , застосовані до неї заходи попередження та впливу. Так само, не зважаючи на пояснення позивача та окремих свідків про зловживання відповідачем спиртними напоями та її грубе відношення до дитини, а ж до її побиття, жодних доказів з цього приводу суду не надано. Згідно пояснень позивача та свідка [PERSON] (мати позивача, яка проживає разом з ним) до органів поліції чи соціальних служб з цього приводу вони не звертались. В мотивувальній частині заочного рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 травня 2024 року зазначено, що згідно характеристики, виданої Розбишівською гімназією Сергіївської сільської ради Полтавської області від 01.12.2023 року №133 [PERSON] навчається в гімназії з 1 класу. З вересня до школи [PERSON] ходить з бабусею, мама інколи забирає, але частіше це робить бабуся. Батько цікавиться навчанням дитини в телефонному режимі. З показань свідка [PERSON] слідує, що відповідач водила сина в гімназію, коли він навчався в першому класі, наразі до навчального закладу його водить бабуся, яка працює там прибиральницею. Із виписки з медичної картки амбулаторного хворого КНП «Гадяцький центр первинної Медико-санітарної допоміг» Гадяцької сільської ради щодо [PERSON] , 2016 р.н. слідує, що дитина на обліку не перебуває, вчасно щеплена, на планові прийоми з`являвся у супроводі батьків або бабусі. Проблем з комунікацією лікувального закладу та батьків ніколи не відмічалось (а.с.22). Отже не можна стверджувати, що відповідач протягом тривалого часу взагалі ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] . Разом з тим з пояснень позивача та показань свідків слідує, що поведінка відповідача кардинально змінилась на гірше з 22.11.2023, коли вона прибула додому в п`яному стані зі слідами побиття, а після виниклого сімейного скандалу покинула родину та наразі її місце знаходження не відомо. Тобто на зміну поведінки відповідача в бік суттєвого погіршення виконання нею батьківських обов`язків вплинули конкретні негативні життєві/сімейні обставини. Відповідно до аналітичної довідки за № 195 від 23.12.2024, складеної практичним психологом Розбишівської гімназії Сергіївської сільської ради за результатами проведення бесід з учнем з класу [PERSON] , останній дещо замкнутий і не бажає відкрито обговорювати тему стосунків з біологічною матір`ю. Під час розмови рідко її згадує, уникає відповідати на дзвінки матері ( а.с.21). Вищевказане свідчить проте, що навіть проживаючи окремо від сина, відповідач намагається підтримувати з ним певний зв`язок. Суд намагався заслухати думку дитину [PERSON] щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських травм, однак сторона позивача, посилаючись на зайнятість дитини у навчальному процесі, її вік та перенесені психологічні травми, вважала такий захід не доцільним та не виконала ухвалу суду від 18.04.2025, якою суд доручав позивачу забезпечити явку дитину в судове засідання. Як вже зазначалось вище Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях В супереч обов`язку доказування своїм вимог, позивач не надав суду жодних доказів того, що відповідач веде аморальний спосіб життя зловживає спиртними напоями, притягалася до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків або її поведінка відносно сина [PERSON] була предметом розгляду служб/комісій державних органів чи органів місцевого самоврядування на яких законом покладено обов`язки захисту інтересів неповнолітніх дітей. Також суд вважає, що позивач проявив вибірковий підхід, заявивши клопотання про виклик лише тих свідків, з якими він перебуває у родинних/дружніх відносинах (матір позивача, її колега та сусідка) та які можуть підтвердити виключно його точку зору, а також прямо чи опосередковано зацікавлені у вирішенні спору на користь позивача. В той же час клопотання про виклик інших свідків, які в силу виконання службових обов`язків мають нейтральне відношення до обох батьків, зокрема педагогічних працівників гімназії, виконавчого комітету, служби у справах дітей тощо, позивачем не заявлялись. Позивач не зміг належним чином обґрунтувати кінцеву мету свого звернення до суду з даним позовом та вказати яким чином теперішня чи майбутня поведінка відповідача порушує його права та права неповнолітньої дитини, місце проживання якої вже визначено судом разом з батьком, а всі його доводи зводилась лише до фраз про відсутність у дитини потреби мати таку матір. Разом з ти відповідно до ст. 2 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Стверджуючи про відсутність матеріального утримання дитини з боку матері, позивач не зміг обґрунтувати чому не звертався до суду з питанням примусового стягнення з відповідача аліментів. Додану до матеріалів справи копію постанови Гадяцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2021 року у справі № 526/2327/21, за якою особу 1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 -1 КУпАП, та результати пошуку виконавчих проваджень по [PERSON] станом на 14.02.2024 (а.с.27-30), суд не бере до уваги, оскільки з останніх не можливо встановити учасників та обставини справи щодо стягнення аліментів. Крім того, відсутність матеріальної підтримки зі сторони матері без з`ясування усіх обставин не може бути самостійною підставою для позбавлення останньої батьківських прав. В судовому засіданні позивач повідомив, що перебуває на обліку військовозобов`язаних в ТЦК та СП та наразі має бронювання за місцем роботи. Вищевказаний факт, а також послідовність звернення позивача до суду з початку із позовом про визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком (рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 травня 2024 року), а потім із даним позовом про позбавлення матері батьківських прав, в сукупності з тим, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати яким чином теперішня поведінка відповідача настільки порушує права позивача чи дитини, що до матері відразу необхідно застосувати крайній захід у вигляді позбавлення батьківських прав, дає суду підстави припускати, що основною метою подання даного позову [PERSON] є не намір захистити права та інтереси дитини, а намагання отримати правову підставу для звільнення від призову за мобілізацією на підставі п.4. ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За таких обставин суд не вбачає достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, а отже у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України суд не стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed