Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-21 00:00:00

ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося в Городищенський районний суд Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач мотивує, що 16.02.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір позики №1451849 від 16.02.2021 року на умовах повернення позики в кінці строку позики, за умовами якого товариство надало відповідачу грошові кошти у розмірі 12000,00 грн. строк позики 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день. Договір підписано електронним підписом [PERSON] , відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора tWEiD6XL1X, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу [INFO] у порядку визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з довідкою про ідентифікацію відповідач з яким укладено договір позики №1451849 від 16.02.2021 року ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Час відправки ідентифікатора позичальнику 14:57:08 від 16.02.2021. Договір, що укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Того ж дня, позивач на виконання умов договору, виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 12000,00 грн. шляхом перерахування на банківський картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес», яка діє на підставі ліцензії про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку, так як перерахунок коштів з банківського рахунку позивача на картковий рахунок відповідача, як фізичної особи, технічно не можливий. Наведене підтверджується платіжною інструкцією №ed897445-e83d-4354-98c9-35d5157d6924 від 16.02.2021 року, яка у свою чергу є первинним бухгалтерським документом, що складений і підписаний в електронній формі. Згідно довідки №КД-000001916/ТНПП від 07.11.2024 року ТОВ «Фінекспрес» підтвердило прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018 року, який укладений між ТОВ «Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та завершення наступної платіжної операції, зокрема 16.02.2021 року, сума 12000,00 грн. за номером платіжної картки № [NUMBER] , номер платежу №ed897445-e83d-4351-98c9-35d5157d6924. Укладаючи договір сторони узгодили порядок повернення кредиту та оплати процентів за користування ним поза межами строку кредитування. Без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання одноразового ідентифікатора, входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без надання відповідачем особистої інформації у виді ідентифікаційного коду, паспортних даних, адреси реєстрації, банківської карти для зарахування коштів, та без попереднього погодження оферти договору позики та правил надання грошових коштів у позику, укладання договору позики технічно не можливе, що у свою чергу відповідає ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Таким чином, підписанням договору позики відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Заборгованість за договором позики складає 35908,00 грн., а саме: 12000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 23908,00 грн. сума заборгованості за відсотками. [PERSON] належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за договором позики та заборгованості за процентами не виконала ні перед ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як первісним кредитором, ні перед позивачем фактором ТОВ «Фінпром Маркет», що набуло право вимоги за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року на підставі договору факторингу. 26.10.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу №2610 від 26.10.2021 року за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором №1451849 від 16.02.2021 року з додатками та витягом з Реєстру прав вимог від 26.10.2021 року. Після цього, ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклала договір факторингу №030423-фк від 03.04.2023 року з ТОВ «Фінпром Маркет» за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року з додатками та витягом з Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року. Підписані сторонами договору факторингу акти прийому-передачі Реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до позивача-фактора відповідних прав вимоги та є невідємними частинами цього договору. Відповідно до Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року до договору факторингу №030423-фк від 03.04.2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] , в тому числі за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року в сумі 35908,00 грн., а саме: 12000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 23908,00 грн. сума заборгованості за відсотками, для стягнення якої прийнято рішення звернутися до суду, при цьому сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн. і понесено витрати на правничу допомогу адвоката, яка склала 3500,00 грн. (а.с.1-3 том 1). На запит суду до виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаської області отримано підтвердження про місце реєстрації відповідача [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації з 12.02.2009 року (а.с.83 том 1). Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 18 грудня 2025 року у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання з викликом сторін до суду, з наданням відповідачу часу для подачі відзиву та пред`явлення зустрічного позову (а.с.60 том 1). 24 грудня 2024 року відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив на позов за змістом якого просила відмовити ТОВ «Фінпром Маркет» у задоволенні позовних вимог до неї про стягнення заборгованості за кредитом та покласти судові витрати на позивача, остільки позовна заява є безпідставною, необґрунтованою, вона не підписувала договору позики №1451849 від 16.02.2021 року в електронному вигляді, не погоджувала процентний розмір ставки як і інші кабальні умови позивача для кредитування, відсутні належні та допустимі докази щодо часу та способу підписання договору позики, а заявлена сума боргу до стягнення не є спів мірною сумі кредиту та суперечить принципам розумності і добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних відносин і при ухваленні рішення суду просить зменшити розмір відсотків, щонайменше до розміру кредиту і врахувати, що відсутні докази на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору, не надано первісні документи бухгалтерського обліку, які підтверджують наявність заборгованості, як і не відомо кому належить картковий рахунок на який переказано кошти кредиту, остільки він не містить ідентифікуючих ознак щодо неї, а щодо судових витрат, то зауважує, що гонорар адвоката за роботу над позовною заявою за змістом наданих документів ніяким чином не підтверджує надання правової допомоги саме за її матеріалами справи і в її розумінні це вказує на відсутність у неї обов`язку компенсувати такі (а.с.63-76 том 1). 30 грудня 2012 року позивач ТОВ «Фінпром Маркет» надіслав до суду відповідь на відзив у якій вказав, що кредитування [PERSON] за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року в електронному вигляді не було б можливим без дій відповідача, остільки такий укладається дистанційно, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття пропозиції та підписується накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором і відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Звернуто увагу відповідача, що нарахування заборгованості по процентах проведено за період лише 120 днів і не проводилося за період з 16.06.2021 року по 27.12.2024 року, а тому посилання щодо завищення розміру є безпідставним. Відповідач не надала до суду доказів про неналежність їй карткового рахунку, не укладення договору позики №1451849 від 16.02.2021 року, не належність номеру телефону або електронної пошти, тому відзив на позов ґрунтується лише на припущеннях і зводиться до незгоди з доказами, оцінка яких є компетенцією суду (а.с.77-82 том 1). 17 лютого 2025 року, ухвалою суду, в цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд, вирішено питання про витребування доказів (а.с.95-96 том 1). У судове засідання представник позивача ТОВ «Фінпром Маркет», будучи вчасно та належним чином повідомленим, не з`явився, подав клопотання від 30 квітня 2025 року за вхідним № 2603/25 про розгляд цивільної справи без його участі, в якому зазначив що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи вчасно та належним чином повідомленою про розгляд цивільної справи, шляхом надіслання рекомендованим повідомленням судових повісток з відміткою про отримання особисто 08 лютого 2025 року, 28 лютого 2025 року, 20 березня 2025 року, 27 березня 2025 року, 13 травня 2025 року та розміщення оголошень про виклик до суду від 28 лютого 2025 року, 03 квітня 2025 року, 29 квітня 2025 року, на офіційному веб-порталі «Судова влада України» за веб-адресою: https://gd. ck.court.gov.ua., отриманням ухвали про відкриття провадження з додатками, у судові засідання не з`явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, не надіслала заяв чи то клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду, проте подала відзив на позов 24 грудня 2024 року за змістом якого просила відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивача (а.с.63-76 том 1). Неявка учасників справи не перешкоджає розгляду по суті, так як сторони повідомлені вчасно та належним чином. При прийнятті рішення суд орієнтований і на судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Так, згідно п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини «Пономарьов проти України» заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, п.27 рішення «Олександр Шевченко проти України» заява № 8371/02 від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» заява №50966/99 від 14 жовтня 2003 року). Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, зміст клопотання представника позивача про розгляд у його відсутність, враховуючи належне повідомлення відповідача, вивчивши зміст відзиву на позов та відповідь на відзив, вирішивши питання про витребування доказів, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач повинен зазначити і довести підстави позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свої матеріально-правові вимоги. Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно положення ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі "Церква села Сосулівка проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов`язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об`єднаного Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції", рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36). Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Предметом вимоги позивача ТОВ «Фінпром Маркет» у цивільній справі є порушення відповідачем [PERSON] вимог ст.ст.509, 526, 530, 527, 610,611,1054 ЦК України та відшкодування понесених судових витрат, згідно ст.ст.133,141 ЦПК України. Правові відносини, які склалися між позивачем ТОВ «Фінпром Маркет» та відповідачем [PERSON] , на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин - зобов`язання і є зобов`язальними та регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про платіжні послуги», Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та іншими, з врахуванням наступного. Згідно до ст. 509 Цивільного Кодексу України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що ґрунтується на засадах добровільності, розумності та справедливості. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться - ст. 526 ЦК України, в строки, що вказані у зобов`язанні - ст. 530 ЦК України. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, ст. 527 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 610, 611 ЦК України, зазначають, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, і за порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У відповідності ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із практикою Європейського Суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності реалізує властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В ході судового розгляду із досліджених судом у цивільній справі доказів встановлено. ТОВ «Фінпром Маркет» присвоєно відповідно до виписки з ЄДРПОУ код 43311346, юридична адреса м.Ірпінь вулиця Стельмаха Михайла, будинок №9А, офіс 204 Київська область Україна, вид економічної діяльності - інші види кредитування (основний), надання інших фінансових послуг, крім страхування, фінансовий лізинг, інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення (а.с.5 том 1). Відповідач [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , місце реєстрації [ADDRESS] , місце проживання [ADDRESS] , паспорт громадянина України [NUMBER] (а.с.1,83,142 том 1). Сторони, 16.02.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір позики №1451849 від 16.02.2021 року в електронному вигляді на умовах повернення позики в кінці строку позики, за умовами якого товариство надало відповідачу грошові кошти у розмірі 12000,00 грн. строк позики 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (а.с.5-15,192 том 1). Договір підписано електронним підписом [PERSON] , відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора tWEiD6XL1X, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу [INFO] у порядку визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.142 том 1). Згідно з довідкою про ідентифікацію відповідач з яким укладено договір позики №1451849 від 16.02.2021 року ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Час відправки ідентифікатора позичальнику 14:57:08 від 16.02.2021. Згідно з довідкою про ідентифікацію, відповідач з яким укладено договір позики №1451849 від 16.02.2021 року, ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (а.с.204 том 1). Договір, укладений в електронній формі за допомогою веб-сайту, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле (а.с.16 том 1). Того ж дня, позивач на виконання умов договору, виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 12000,00 грн. шляхом перерахування на банківський картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес», яка діє на підставі ліцензії про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку, так як перерахунок коштів з банківського рахунку позивача на картковий рахунок відповідача, як фізичної особи, технічно не можливий (а.с. 23, 243 том 1). Наведене підтверджується платіжною інструкцією №ed897445-e83d-4354-98c9-35d5157d6924 від 16 лютого 2021 року, яка у свою чергу є первинним бухгалтерським документом, що складений і підписаний в електронній формі (а.с.20 том 1). Згідно довідки №КД-000001916/ТНПП від 07.11.2024 року ТОВ «Фінекспрес» підтвердило прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018 року, який укладений між ТОВ «Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та завершення наступної платіжної операції, зокрема 16.02.2021 року, сума 12000,00 грн. за номером платіжної картки № [NUMBER] , номер платежу №ed897445-e83d-4351-98c9-35d5157d6924 (а.с.41 том 1). Укладаючи договір сторони узгодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування ним поза межами строку кредитування (а.с.192 том 1). Заборгованість за договором позики складає 35908,00 грн., а саме: 12000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 23908,00 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с.16-19 том 1). [PERSON] належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за договором позики та заборгованості за процентами не виконала ні перед ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як первісним кредитором, ні перед позивачем фактором ТОВ «Фінпром Маркет», що набуло право вимоги за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року на підставі договору факторингу (а.с.24-34 том 1). Так, 26.10.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу №2610 від 26.10.2021 року за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором №1451849 від 16.02.2021 року з додатками та витягом з Реєстру прав вимог від 26.10.2021 року (а.с.21-22 том 1). Після цього, ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклала договір факторингу №030423-фк від 03.04.2023 року з ТОВ «Фінпром Маркет» за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року з додатками та витягом з Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року (а.с.37-45 том 1). Підписані сторонами договору факторингу акти прийому-передачі Реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до позивача-фактора відповідних прав вимоги та є невідємними частинами цього договору (а.с.43 том 1). Відповідно до Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року до договору факторингу №030423-фк від 03.04.2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] , в тому числі за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року в сумі 35908,00 грн.(а.с.44 том 1). Для стягнення заборгованості прийнято рішення звернутися до суду з позовною заявою, при цьому сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн. і понесено витрати на правничу допомогу адвоката, яка склала 3500,00 грн. (а.с.46-54 том 1). Із листа ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 06 березня 2025 року, у розпорядженні якого перебуває інформація з карти клієнта стосовно рахунка [PERSON] при кредитуванні за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року зазначено, що в банку Монобанк/Universalbank було емітовано карту № [NUMBER] , при цьому зазначено про дію іще 11 договорів з відображенням інформації про особисті дані особи, паспортні дані, адреса проживання, місце роботи, додаткова інформація, банківські рахунки, номер мобільного телефону, які співпадають із деталями транзакції (а.с.20,21,148 том 1). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, ст.ст. 626,628 ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася, ч.2 ст.639 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного Кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, згідно ст.ст.205,207 ЦК України. Як вбачається із матеріалів справи, договір позики №1451849 від 16.02.2021 року укладений ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] є договором, який укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до п.4 ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-ІІІ від 12 липня 2001 року, договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 нього Закону; заповнення формуляра заяви (форми про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 нього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний Договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розмішено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Укладення договору вищевказаним способом підтверджується правовою позицією Верховного Суду в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19, відповідно до яких Верховний Суд застосував умови договору з застосуванням електронного цифрового підпису щодо кредитування, які розміщені на веб-сайті кредитодавця. Паперовий екземпляр не був підписаний, підписаний був лише електронний договір. На думку суду, слід зазначити для відповідача, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання одноразового ідентифікатора, входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без надання відповідачем особистої інформації у виді ідентифікаційного коду, номеру телефона, назви електронної пошти, паспортних даних, адреси реєстрації, банківської карти для зарахування коштів, та без попереднього погодження оферти договору позики та правил надання грошових коштів у позику, укладання договору позики технічно не можливе, що у свою чергу відповідає ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» і підтверджує перед судом кредитування відповідача [PERSON] , попри не визнання позовних вимог позивача, згідно до змісту досліджених письмових доказів у виді підписання договору позики електронним підписом [PERSON] , відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора tWEiD6XL1X, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу [INFO] у порядку визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію»; довідкою про ідентифікацію відповідача з яким укладено договір позики №1451849 від 16.02.2021 року ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» з відображенням часу відправки ідентифікатора позичальнику 14:57:08 від 16.02.2021; змістом договору позики на умовах повернення позики в кінці строку позики укладеного в електронній формі за допомогою веб-сайту, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле; підтверджується платіжною інструкцією №ed897445-e83d-4354-98c9-35d5157d6924 від 16.02.2021 року, яка у свою чергу є первинним бухгалтерським документом, що складений і підписаний в електронній формі; згідно довідки №КД-000001916/ТНПП від 07.11.2024 року ТОВ «Фінекспрес» підтвердило прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018 року, який укладений між ТОВ «Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та завершення наступної платіжної операції, зокрема 16.02.2021 року, сума 12000,00 грн. за номером платіжної картки № [NUMBER] , номер платежу №ed897445-e83d-4351-98c9-35d5157d6924. Так, Верховний Суд у справі № 524/5556/19 у постанові від 12.01.2021 вказав, що "Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення". Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19, від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20, від 14.06.2022 у справі № 757/40395/20, від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20. Суд, при прийнятті рішення у справі, не встановив жодних звернень відповідача до правоохоронних органів щодо незаконного використання його персональних даних позивачем без його згоди чи вчинення щодо нього шахрайських дій, які б спростовували обставини кредитування. Відтак у суду першої інстанції не має підстав для висновку сумніватися про доведеність укладення з відповідачем відповідного кредитного договору у електронній формі, для протилежних висновків. Та обставина, що, власне, перерахунок коштів кредиту здійснюється не безпосередньо кредитором, а шляхом виконання домовленостей останнього з третіми особами щодо обслуговування рахунків, на що звертає увагу відповідач [PERSON] , то за приписами законодавства перевірені і досліджені судом письмові докази в справі, не свідчать про те, що відповідний договір позики №1451849 від 16.02.2021 року є нікчемним, недійсним чи таким, що не укладався, адже позичальник, відповідач [PERSON] фактично отримала те, на що розраховувала при укладенні договору та фактичне перерахування коштів на її рахунок іншою особою не призвело до збільшення обсягу зобов`язань по кредиту. При цьому, суд бере до уваги, що посилаючись у відзиві на позов відповідач в розділі №1 «Щодо неукладеності кредитного договору (позики)» заперечила повністю обставини кредитування за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року, а у розділі №2 «Щодо неправомірного нарахування процентів» просить при ухваленні рішення зменшити розмір відсотків, щонайменше до розміру заборгованості за кредитом (а.с.63-76 том 1). Таким чином, підписанням договору позики, відповідач підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідними відповідно до вимог чинного законодавства України. У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» №675-VШ зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму, ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» №851-ІV. Відповідно до умов договору позики №1451849 від 16.02.2021 року вбачається, що кредитодавець при взаємодії з позичальником має право використовувати його дані зазначені у договорі або окремо повідомлені позичальником кредитодавцю у будь-який спосіб та законно отримані кредитодавцем з інших джерел, в тому числі не виключно бюро кредитних історій та інших відкритих джерел), зокрема дані про місце проживання, електронну адресу, додаткові контактні дані споживача (а.с.192 том 1). Відповідно до наданого розрахунку, заборгованість відповідача [PERSON] перед ТОВ «Фінпром Маркет» станом на 03 квітня 2023 року становить 35908,00 грн., а саме: 12000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 23908,00 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с.16-19 том 1). Позивач зазначив, що відповідач вносила кошти в сумі 4770,00 грн. в рахунок погашення загальної заборгованості в розмірі 39264, 00 грн. на час відступлення права вимоги, проте повністю заборгованість не погасила. Вказана сума встановлена судом на підставі наявних у справі доказів та не змінена позивачем у справі в ході судового розгляду. Суд звертає увагу, що відповідач доказів щодо спростування суми заборгованості не надала і стверджувати про те, що умови договору щодо оплати відсотків за кредитом є несправедливими підставами не може, так як самостійно погодилася на відповідну відсоткову ставку та сама вирішила не повертати позивачеві кошти такий тривалий період часу, виходячи із особистих міркувань, що й обумовило тривалий строк нарахування відповідної заборгованості і її розмір. Розрахунок заборгованості за процентами містить суму заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі, визначеному договором, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) відповідно до якого у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (ст. 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Судом не встановлено із змісту досліджених доказів, що умови кредитування відповідача [PERSON] за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року та застосовані умови розрахунків, які стали підставами для нарахування заборгованості, відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають умови які є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що може призводити до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду споживача. Слід взяти до уваги, що відповідач [PERSON] зважила на пропозицію на ринку позик (кредитів) та обрала найвигідніший для себе варіант, самостійно, щодо отримання коштів у позику, з урахуванням зокрема розміру відсоткової ставки та строку повернення отриманих від позикодавця коштів, шляхом саме кредитування у ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Крім того, 26.10.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу №2610 від 26.10.2021 року за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року з додатками та витягом з Реєстру прав вимог від 26.10.2021 року. Після цього, ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклала договір факторингу №030423-фк від 03.04.2023 року з ТОВ «Фінпром Маркет» за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року з додатками та витягом з Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року. Підписані сторонами договору факторингу акти прийому-передачі Реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до позивача-фактора відповідних прав вимоги та є невідємними частинами цього договору. Відповідно до Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року до договору факторингу №030423-фк від 03.04.2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] , в тому числі за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року в сумі 35908,00 грн.,. (а.с.37-46). Так, досліджені судом докази у цивільній справі не містять повідомлення відповідача, як боржника про заміну кредитора. Проте, суд виходить з того, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою підстав для відмови у позові новому кредитору, а може лише впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попереднім або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 6 лютого 2019 року в справі №361/2105/16-ц. Згідно до змісту вищевказаних договорів факторингу, сторона фактора зобов`язувалася кожного разу, а саме 26.10.2021 року та 03.04.2023 року, передавати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якими настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, які формувалися згідно додатків та є невід`ємними частинами договорів. Суд зауважує для відповідача, що вказані договори факторингу в судовому порядку оскаржені не були, є чинними, а отже право вимагати у ТОВ «Фінпром Маркет» є законним. Такі договори факторингу сторонами не розривалися, тому підлягають до виконання і мають правове значення для позивача в частині погашення заборгованості на користь нового кредитора. В даній справі відповідач договори факторингу не оспорювала, і тому слід виходити із дії презумпції правомірності правочину вищевказаних факторингу у цій справі, як то визначено ст.204 ЦК України, а також презумпції обов`язковості виконання договору, ст.629 ЦК України Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу на підставі договорів факторингу, регламентуються такими правовими нормами. Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Положеннями статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. За обставин цієї справи за договором позики №1451849 від 16.02.2021 року, за яким у відповідача [PERSON] виникла заборгованість, укладався в електронній формі з відображенням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором. При цьому позичальник самостійно та коректно ввів свої особисті ідентифікуючі дані ПІБ, РНКПО, серія та номер паспорта, дату його видачі, константний номер телефону та електронної пошти, а також зареєстроване місце проживання. Отже підстав для сумнівів у тому, що відповідний договір позики відповідачем був фактично укладений у суду не має. Крім того, ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] , як позичальник, отримала кошти за договором позики та не повернула їх у визначені строки, а отже має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеним останнім договором факторингу. Таким чином відповідні позовні вимоги підлягають до задоволення.При цьому доказів виконання наявних грошових зобов`язань, принаймні часткового, ні перед позивачем у справі, ні перед попереднім кредитором відповідачем суду не надано. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. У своїх рішення Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, вказує, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову та протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, тому суд розглянув цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів, які оцінивши, прийшов до висновку про їх часткове задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача судових витрат у виді судового збору. Так, позивач звернувся до суду з позовною заявою і сплатив судовий збір на підставі п.1 ч.2 ст.4 з врахуванням вимог Закону України «Про судовий збір», що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №579930594.1 від 09.12.2024 року зі сплатою суми судового збору у розмірі 2422, 40 грн. (а.с.4), які суд стягує з відповідача у повному обсязі, на користь позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, так як вважає їх підтвердженими у відповідності із цивільно - процесуальним законодавством України. В позовній заяві стороною позивача було заявлено вимогу про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» і судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3500 грн. (а.с.1-3). Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінпром Маркет» та адвокат Ткаченко Ю.О. 01 листопада 2024 року уклали договір про надання правничої допомоги (а.с. 46-54). Згідно акту виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року всього надано правничої допомоги на суму 3500 грн.. (а.с.1-4 том 1). Задовольняючи вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу частково, суд виходить з того, що такі витрати є частково доведеними, хоч і документально підтвердженими. Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 755/18750/20 сформував висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial