Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

18 лютого 2025 року представник позивача - адвокат Єрньєй А.А., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: здійснити поділ спільного майна подружжя легкового автомобіля марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; припинити право спільної сумісної власності та визнати за [PERSON] право власності на частину вказаного автомобіля; в порядку поділу спільного майна подружжя, припинити за [PERSON] право власності на частину вказаного автомобіля та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки вказаного автомобіля. Позов мотивовано тим, що 09 вересня 2017 року позивач та відповідач уклали шлюб. Проживаючи разом однією сімє`ю, ведучи спільне господарство, маючи спільний бюджет, отримуючи доходи та заощаджуючи кошти, зокрема для придбання автомобіля марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який за спільні кошти був придбаний за договором купівлі-продажу від 07.12.2021 та оформлено право власності на [PERSON] . Відповідач володіє спірним майном, користується ним на власний розсуд, у той час як позивач позбавлена такого права. Сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, у зв`язку з чим, позивачкою було подано до суду зазначений позов. Ухвалою суду від 19.02.2025 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. 14 березня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій просив вимоги позивача задовольнити частково, стягнути з відповідача та користь позивача в рахунок компенсації вартості частки останньої у спірному автомобілі марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , 128976 грн., припинити право спільної сумісної (часткової) власності позивачки на спірний автомобіль, стягнути з позивача на користь відповідача 4000 грн. за надану професійну правничу допомогу адвоката та 5100 грн. витрат на оплату експертизи. Відзив обґрунтовує тим, що згідно висновку експерта № 2/2025 від 07.03.2025 ринкова вартість спірного автомобіля становить 417952 грн. 06 жовтня 2021 року відповідач разом з його матір`ю [PERSON] продали квартиру, належну їм на праві спільної часткової власності, за адресою: [ADDRESS] , за 160000 грн., які за згодою матері були використані при придбанні 07.12.2021 року спірного автомобіля. Крім того, частина грошових коштів у сумі 5000 доларів США була ним особисто отримана від продажу у вересні-жовтні 2021 року його попереднього автомобіля марки «Рено Мегана 2», який був придбаний ним ще до укладення шлюбу з позивачкою, що в еквіваленті складало близько 200000 грн. Враховуючи, що на придбання спірного автомобіля 07.12.2021 року він потратив особисті грошові кошти та кошти своєї матері, отримані ними від продажу квартири 06.10.2021 в сумі 160000 грн., тому на користь позивачки в рахунок компенсації вартості частки останньої у спірному автомобілі підлягає стягненню 128976 грн. (417953-160000=257052, від 257052= 128976). 21 травня 2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначила, що [PERSON] 07.09.2021 року було відчужено автомобіль «Рено Мегана », 2006 року випуску, за 48000 грн., який належав їй на праві приватної особистої власності, усі ці кошти були спрямовані на купівлю спірного автомобіля, отриманий дохід позивача з 3 кварталу 2017 по 4 квартал 2021 становить 584595,34 грн., 2/3 частини цих коштів були спрямовані на купівлю спірного автомобіля, погоджується з висновком експерта за № 2/2025 щодо вартості автомобіля, а тому просить суд: здійснити поділ спільного майна подружжя легкового автомобіля марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; припинити право спільної сумісної власності та визнати за [PERSON] право власності на частину вказаного автомобіля; в порядку поділу спільного майна подружжя, припинити за [PERSON] право власності на частину вказаного автомобіля та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки вказаного автомобіля, що складає 208976 грн. Суд своєю ухвалою від 01.04.2025 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник адвокат Єрньєй А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Відповідач та його представник адвокат Цимбал В.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та просили задовольнити їх враховуючи підстави, наведенні у відзиві. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача, у сина до шлюбу був автомобіль, який продали вже під час шлюбу, і придбали автомобіль «Рено», який оформили на невістку. У неї та сина була квартира по за кожним, діти захотіли придбати краще авто, порадившись, вони з сином продали їх квартиру за 6000 доларів та десь через місяць купили автомобіль «Пежо» за 11000 доларів, з яких були 6000 доларів її та сина, отримані за продаж квартири. Кошти від продажу квартири вона віддала сину відразу, коли вона віддавала була присутня і невістка (позивач по справі). Вона з власної волі передала гроші сину без будь-яких обов`язків. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані документи та матеріали, висновок експерта, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить до такого висновку. Судом встановлено, що 09 вересня 2017 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . За час шлюбу сторін, 07 грудня 2021 року було придбано транспортний засіб, а саме автомобіль марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Згідно висновку експерта № 2/2025 від 07.03.2025 судової транспортно-товарознавчої експертизи [PERSON] ринкова вартість ТЗ «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , кузов номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , станом цін на час проведення експертизи, без урахування ПДВ, складає 417952 грн. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Суд зазначає, що встановлення належності спірного автомобіля до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановлення для вирішення даного спору, виходячи з його підстав та не є самостійною вимогою чи способом захисту, який потребує вирішення. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2021 року по справі № 726/1388/16. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як було встановлено, судом та не заперечується сторонами під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який був зареєстрований на відповідача. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки спірний транспортний засіб був придбаний у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо доводів відповідача про те, що він придбав спірний автомобіль, в тому числі за грошові кошти в розмірі 160000 грн., які були отримані від продажу його та матері квартири (свідок у справі) перед купівлею автомобіля слід зазначити таке. З змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В абз. другому п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що не може доводитися свідченнями свідків факт виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Суд зазначає, що показаннями свідків не може підтверджуватися факт виконання зобов`язання (передачі коштів), оскільки такі обставини підтверджуються іншими засобами доказування. Крім того, суд звертає увагу, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі свідком у справі (матір`ю відповідача) грошових коштів в розмірі 160000 грн., відповідачем суду не подано. При цьому, позивач заперечує щодо передачі вказаних коштів відповідачу, інших доказів суду не подано. Крім того, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі, у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18. Згідно висновку експерта № 2/2025 від 07.03.2025 ринкова вартість автомобіля «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , кузов номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , станом цін на час проведення експертизи, без урахування ПДВ, складає 417952 грн. Слід вказати, що сторонами не порушувалося питання про сумнівність висновку експерта за результатами призначеної судом експертизи, у зв`язку з чим суд вважає, що наявним у матеріалах справи висновок експерта № 2/2025 від 07.03.2025 є належним, допустимим та достовірним письмовим доказом, відповідно до ст.ст. 78,79 ЦПК України, який підтверджує вартість майна, що підлягає поділу між сторонами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що автомобіль марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , придбаний сторонами під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки вказаного автомобіля, що становить 208976 грн. З огляду на викладене позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню судом в частині поділу спільного майна, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частки вартості автомобіля марки «PEUGEOT 308», 2016 року випуску, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , в сумі 208976 грн. Також суд зазначає, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). З огляду на викладене вище суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання права власності за нею на 1/2 частку автомобіля не підлягають до задоволення, оскільки права та законні інтереси позивача будуть повністю поновлені шляхом стягнення з відповідача відповідної компенсації. При цьому інші доводи відповідача, викладені у відзиві, не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2500 грн. Враховуючи, що на підставі досліджених доказів встановлено, що позивач при розгляді вказаної цивільної справи, понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню. Крім того, згідно положень ст. ст. 133, 139 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, тощо. Як убачається з матеріалів справи, відповідачем було понесено витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи в сумі 5100 грн. Разом з тим враховуючи положення ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 2550 грн.

Outcome: partial