Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-18 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] . 20.11.1999 позивач уклала шлюб із [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 03.03.2015 позивач уклала шлюб з відповідачем. 01.12.2015 відповідач зареєстрував своє місце проживання у помешканні позивача за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року між сторонами розірвано шлюб та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини. З квітня 2017 року по день подання позовної заяви відповідач жодного разу не з`являвся у квартирі, де зареєстровано його місце проживання, тобто майже сім років, жодних речей у квартирі не має. Так, відповідач з кінця 2017 року не брав участі в оплаті комунальних послуг по квартирі, а тягар зі сплати комунальних послуг лежить на позивачеві. Крім того, позивач вважає, що відповідач фактично переховується від працівників ТЦК з метою ухилення від мобілізації. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року відкрито загальне позовне провадження. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача про виклик та допит свідків. У судовому засіданні 12 травня 2025 року приведено до присяги та допитано свідків: [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Додатково звернув увагу, що відповідач є колишнім чоловіком позивача, з 2017 року у квартирі не проживає, однак з реєстрації не знімався. Відповідач квартирою не опікується, комунальні платежі не сплачує, навіть речей відповідача немає у квартирі. Акцентував увагу на тому, що відповідач взагалі переховується від мобілізації. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Своїм правом не скористався, відзив не подав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, згідно з копією ордеру на жиле приміщення №004994 серії Б від 27 жовтня 1997 року, [PERSON] з сім`єю з 2 осіб на право зайняття жилого приміщення в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20 листопада 1999 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 20 листопада 1999 року, після укладення шлюбу присвоєні прізвища: [PERSON] Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 січня 2010 року, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про шлюб від 03 березня 2015 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 03 березня 2015 року, прізвище після державної реєстрації шлюбу: [PERSON] Згідно з копією довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києві» від 01 лютого 2016 року №406, [PERSON] дійсно зареєстрована і проживає у [ADDRESS] . Власником особового рахунку є [PERSON] . На житловій площі проживають і зареєстровані 6 осіб: [PERSON] (наймач), [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (брат). Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року розірвано шлюб, зареєстрований 03 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №422, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Присвоєно позивачу дошлюбне прізвище [PERSON] У судовому засіданні свідки кожний окремо повідомили, що вони є сусідами позивача і знали відповідача [PERSON] , оскільки він є колишнім чоловіком позивача [PERSON] . Пояснили, що з 2017 року не бачили відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , тобто він там не проживає. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Аналогічні роз`яснення містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Так, позивачем у ході судового розгляду доведено, як і підтверджується матеріалами справи, що відповідач протягом тривалого часу, а саме майже сім років не з`являється у помешканні, наймачем якого є позивач, не проживає у цій квартирі. Крім того, необхідно звернути увагу на ту обставину, що шлюб між сторонами розірвано, що також є підставою для окремого проживання сторін. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України у постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, позивач має право вимагати визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відтак, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved