Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

27.08.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що йому на підставі рішення Виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради від 11.01.2012 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані громадяни: співвласник - [PERSON] , з 26.08.2004 по теперішній час; співвласник (брат) - [PERSON] , з 29.08.2007 по теперішній час; мати - [PERSON] , з 23.01.2014 по теперішній час; дружина брата - [PERSON] , з 21.02.2020 по теперішній час; донька брата - [PERSON] , з 25.01.2022 по теперішній час; особа, без родинного зв`язку - [PERSON] , з 26.03.2015 по теперішній час; донька - [PERSON] , з 21.03.2015 по теперішній час. [PERSON] та [PERSON] не проживають в житловому приміщенні понад дев`ять років, про що складено Акт депутатом Великобагачанської селищної ради про проживаючих осіб в житловому приміщенні від 29.07.2024 у присутності свідків. Відповідач з малолітньою донькою ніколи не проживали в даній квартирі, оскільки там немає належних умов для проживання, особистих речей в квартирі вони не мають, квартирою ніколи не цікавилися, комунальних платежів не сплачували, були тільки зареєстровані. Позивач вимушений звернутися до суду, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, а саме, позивач позбавлений права вчиняти будь-які юридичні дії (правочини) зі своїм майном маючи зареєстровану малолітню доньку [PERSON] . У телефонній розмові він звернувся до відповідача та повідомив, що має намір вчинити правочин щодо своєї частини нерухомого майна, попрохавши останню в добровільному порядку зняти з місця реєстрації малолітню доньку, однак отримав відмову та маніпулювання. Факт реєстрації малолітньої дитини перешкоджає йому у реалізації права розпорядження як співвласника квартири. Ураховуючи викладене, позивач просить визнати [PERSON] та малолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: [ADDRESS] . 05.09.2024 судом відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання було призначено на 09.10.2024, відповідачу та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору направлено копію позову з додатками, роз`яснено порядок та строки подання відзиву та письмових пояснень на позов (а.с. 28). 29.10.2024 на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , у якому відповідач позовні вимоги не визнала повністю. Зазначає, що вона проживала в даній квартирі півроку, але після народження дитини позивач створив нестерпні умови для їхнього проживання, тому вона змушена була залишити квартиру і жити з батьками в їх однокімнатній квартирі. До цього часу ні вона, ні її малолітня донька не мають житла в якому могли б зареєструватися. З позивача стягнуті аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , але він їх не сплачує з 2019 року, сума заборгованості на 01.10.2024 складає 197781,30 грн. Вона дійсно згоди на зняття малолітньої дочки з реєстрації [PERSON] не надала, захищаючи інтереси малолітньої дитини. Оскільки вона не має власного житла, позбавлення малолітньої дочки права користування житлом, що належить її батьку, є прямим порушенням Конституції України. Факт не проживання дитини в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини користування цим житлом, необхідно враховувати відсутність у неї іншого житла. Щодо зняття відповідача з реєстрації в даній квартирі, вказує, що це питання можна було вирішити в позасудовому порядку, її згода в даному випадку не потрібна. Ніякої відмови органу реєстрації з цього приводу позивачем не надано (а.с. 55-64). 31.10.2024 надійшла відповідь на відзив позивача, в якій він не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що відповідач визнає факт не проживання нею та дитиною у спірній квартирі. Реєстрацію відповідача у квартирі було проведено за її проханням, щоб не позбавляти її батьків права на субсидію. Відповідачем не надано доказів відсутності у неї іншого житла, на підтвердження викладеної у відзиві інформації. Просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 69-72). 10.01.2025 судом залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] (а.с. 103-104). 29.01.2025 судом закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду ( а.с. 123). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що він з відповідачкою мають спільну неповнолітню дитину, ні позивач, ні їх спільна дитина у його квартирі ніколи не проживали, він зареєстрував їхнє місце проживання 26.03.2015 після виписки відповідачки з лікарні, його про це попросила відповідачка, оскільки її батькам не давали субсидію. Відповідачка ніколи не хотіла жити за місцем реєстрації. Представник позивача адвокат Жиліна О.В. підтримала позов, з підстав викладених у ньому. З урахуванням того, що дитину з реєстраційного обліку можливо зняти лише за згодою обох батьків, відповідач такої згоди не надає, ні відповідач, ні дитина за вказаною адресою ніколи не проживали, вважає, що вони втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] заявлений позов не визнала. Суду пояснила, що її зняти з реєстраційного обліку позивач міг самостійно, без її згоди, але своїм правом не скористався. Вважає, що у дитини має бути зареєстроване місце проживання, вона не має власного житла. Відразу після народження дитини вона поїхала жити до позивача, але спільне життя не склалося, він не допомагав, тому вона вимушена була повернутися до батьків. Позивач є батьком [PERSON] , участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає, має значний борг по сплаті аліментів, тепер намагається виписати дитину. На даний час у неї нова сім`я, вони фактично проживають в с. Головач, винаймають житло. Дійсно з 2015 року ні вона, ні дитина в квартирі позивача не проживають, особистих речей не мають, на проживання в ній вона не претендує. Щодо визнання її втратившою право на проживання в квартирі [ADDRESS] покладалася на розсуд суду, щодо визнання дитини втратившою право на проживання - категорично заперечувала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] підтримав заявлений позов, просив його задовольнити. Суду пояснив, що він особисто говорив з відповідачкою, вона обіцяла, що випишеться, але обіцянку не виконала. [PERSON] ремонтів у квартирі не проводила, за утримання житла не сплачувала. Їй не потрібне це житло, вона маніпулює ним через борг по аліментах. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області, як органу опіки та піклування, [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, вважала, що його задоволення суперечить інтересам малолітньої дитини, оскільки дитина не вирішує самостійно де і з ким їй проживати, має право бути зареєстрованою разом з одним із батьків. Свідок [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] проживають у сусідній квартирі, поруч з її житлом, зараз квартира пуста, ніхто там не живе, як давно їй не відомо. Вона не пам`ятає, щоб у тій квартирі жила відповідачка з дитиною, бачила відповідачку, як та була ще вагітною. Коли приїздив депутат вона підписувала акт про те, що в квартирі ніхто не проживає, до квартири не ходила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає, колись буди сусідами. Зараз у квартирі [ADDRESS] ніхто не проживає, з якого часу не може повідомити, раніше проживав [PERSON] з жінкою, відповідачкою у справі. Відповідачка виїздила з квартири коли дитина була зовсім мала. Хто зареєстрований у квартирі їй не відомо. Під час складання акту у квартирі вона не була, про що саме акт їй не відомо, казали, що для суду. Повідомила, що має проблеми з пам`яттю. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, в їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 11.01.2012 (а.с. 8). Згідно довідки №1425 від 29.07.2024 виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради, рішенням 43 сесії Великобагачанської селищної ради сьомого скликання від 23.09.2023 вулицю Тітова в селищі Велика Багачки Миргородського району Полтавської області перейменовано на нову назву - [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до довідки №1433 від 30.07.2024 виданої виконавчим комітетом Великобагачанської селищної ради, [PERSON] [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У даному приміщенні також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - мати; [PERSON] , [INFO] , - брат; [PERSON] , [INFO] , - дружина брата; [PERSON] , [INFO] , - дочка брата; [PERSON] , [INFO] , - без родинного зв`язку, згідно акту вуличного депутата в даному приміщенні не проживає; [PERSON] , [INFO] , - дочка, згідно акту вуличного депутата в даному приміщенні не проживає (а.с. 9). Вказана інформація підтверджується також домовою книгою для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у квартирі [ADDRESS] (а.с. 10-12). Згідно акту депутата Великобагачанської селищної ради Сергія Ярошенка від 29.07.2024, [PERSON] та [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживали і не проживають (а.с. 13). Відповідно до акту обстеження технічного стану квартири [ADDRESS] на предмет матеріальних умов проживання від 09.08.2024, виявлено повністю відсутнє водопостачання, газопостачання, електропостачання та система опалення. У квартирі відсутні меблі, що свідчить про те, що в ній ніхто не проживає тривалий час. Для подальшого проживання в квартирі необхідно провести капітальний ремонт та підключити всі комунікації (а.с. 14). Відсутність комунікацій у квартирі [ADDRESS] підтверджується також довідками Глобинського УЕГС АТ «Полтавагаз» та Красногорівського відділення АТ «Полтаваенергозбут» (а.с. 16, 17-18). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.ст. 150, 156 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, як вбачається з положень ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право користування будинком особою, яка не є членом сім`ї власника будинку, не передбачено чинним житловим законодавством. Таке право користування зберігається лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу статей 71, 72 ЖК України вбачається, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Судом установлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає понад дев`ять років, що підтверджується дослідженими доказами та не заперечується відповідачем. Будь-яких доказів наявності поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання суду надано не було. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У той же час, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Суд вважає, що оскільки малолітня [PERSON] , 2015 року народження, у спірній квартирі була зареєстрована як член сім`ї власника, сам факт не проживання у квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, доказів наявності у малолітньої дитини іншого житла суду не надано, задоволення вищевказаних позовних вимог буде порушувати право дитини на житло, а тому у цій частині заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Отже, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 605 грн. 60 коп. У іншій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial