Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви та її доводи Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 13.01.2023 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір №458459-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електрої комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» 13.01.2023 року було направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір №458459-КС-001 про надання кредиту. 13.01.2023 року [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №458459-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено відповідачу, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-4980, на номер телефону [NUMBER] , (що був зазначений Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 13.01.2023 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА» та [PERSON] укладено Договір №458459-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України « Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 50000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] який був вказаний позичальником при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті. Відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, а тому станом на 12.02.2024 року утворилась заборгованість за Договором №458459-КС-001 про надання кредиту, розмірі 161265,06 грн., що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 50000 грн.; суми прострочених платежів по процентах - 103765,06 грн.; суми прострочених платежів за комісією - 7500 грн. А тому просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 161265,06 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору. Рух справи в суді Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 квітня 2024 рокупозов ТОВ «Бізнес позика» до [PERSON] про стягнення заборгованостізадоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість у розмірі 161265,06 грн. та судові витрати у розмірі 2422,40 грн. У заяві про перегляд заочного рішення від 24.03.2025 р. представник відповідача [PERSON] посилався на те, що відповідач не отримував жодного документу, який йому надсилався судом. Вважає дане рішення суду не обґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм права, а саме: не в повному обсязі встановлені обставини справи, не досліджені докази в установленому порядку. Також вказав, що позивачем безпідставно нараховано заборгованість по процентах поза межами строку кредитування, тобто позовні вимоги в частині стягнення процентів та комісії є недоведеними та необґрунтованими. Крім того, [PERSON] є інвалідом 2-ої групи та звільнений від сплати судового збору, тому просив скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду. Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівцівід 04 квітня 2024 року скасоване, справу призначено до судового розгляду. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Аргументи учасників справи Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що є повідомлення в справі, про поважні причини неявки суд не повідомив. Оскільки позивач в судове засідання не з`явився, відповіді на аргументи відповідача не надав, суд враховує його позицію з приводу позовних вимог, викладену у запереченнях від 31.03.2025 року, згідно з якими представник ТОВ «БІЗПОЗИКА» просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні заяви про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та відмовити у задовленні заяви перегляд заочного рішення, розгляд заяви про перегляд заочного рішення проводити без участі представника ТОВ «БІЗПОЗИКА». Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні в судовому засіданні позов визнали частково - тільки щодо тіла кредиту. Щодо стягнення нарахованих процентів позов не визнали оскільки відповідач є інвалідом 2-ї групи і не має можливості їх платити. Щодо комісії під час видачі кредиту також позов не визнали. Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» 13.01.2023 року направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір № 458459-КС-001 про надання кредиту (а.с. 17-25). 13.01.2023 року [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 458459-КС-001 про надання кредиту, на умовах, визначених офертою (а.с. 88-96). Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-4980, на номер телефону [NUMBER] (що зазначено Позичальникому своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. 13.01.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено Договір №458459-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» (26-34). Відповідно до пункту 2.1. договору №458459-КС-001, кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 50000,00 грн., строком на 16 тижнів - до 05.05.2023 року, комісія за надання кредиту 7500,00 грн., орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 105040,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка 12160,20 процентів. Згідно з п.3.2.3. договору сторонами було погоджено також графік платежів. Відповідно до паспорта споживчого кредиту умови кредитування наступні: строк кредиту 16 тижнів; знижена процентна ставка 423,56425000, стандартна процентна ставка 730,00000000, комісія за надання кредиту 7500 грн.; загальні витрати за кредитом 55040 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту для 105040 грн. З даним паспортом споживчого кредиту [PERSON] ознайомився 13.01.2023 року, що підтверджується підписанням його електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-3554, номер телефону [NUMBER] (а.с. 52-55). На підтвердження укладення договору №458459-КС-001 від 13.01.2023 року позивачем надано візуальну форму послідовності дій клієнта щодо укладення цього договору, з якої вбачається, 13.01.2023 року о 12:17:07 клієнт, використовуючи номер телефону [NUMBER] , зайшов у особистий кабінет на сайті https://my.bizpozyka.com, підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, паспортом споживчого кредиту, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснив акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с. 35-37). З анкети клієнта від 11.02.2024 року вбачається, номер телефону позичальника [PERSON] [NUMBER] та номер банківського рахунку [NUMBER] (а.с.97). ТОВ «Бізнес Позика» перерахували кредитні кошти на рахунок позичальника [PERSON] [NUMBER] , платежем на суму 50000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №34331 від 13.01.2023 року (а.с. 38). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом станом на 12.02.2024 року, заборгованість [PERSON] , за кредитом становить 161265,06 грн., що складаєтьсяз: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 50000 грн.; суми прострочених платежів по процентах - 103765,06 грн.; суми прострочених платежів за комісією - 7500 грн. (а.с. 56-61). 18.03.2024 року до суду надійшли витребувані докази з яких вбачається, що банківська картка № [NUMBER] належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а.с. 111). З виписки за договором №б/н за період 13.01.2023 по 12.02.2023 р. вбачається, що 13.01.2023 року на картку зараховано переказ на загальну суму 50000 грн. (а.с. 112-113). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі № 2-383/2010 стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагається, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/5 від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно - телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також Іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення вищевказаних договорів, на таких умовах шляхом їх підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позиція суддів Верховного Суду з питання «письмової форми» одностайна. Наприклад, у справі №561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі». Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 р. у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Таким чином, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору, які оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Крім того, відповідачем [PERSON] не заперечується оформлення ним кредитних відносин та отримання кредиту. Надаючи оцінку нарахуванню позивачем комісії за надання кредиту у розмірі 7500 грн. відповідно до пункту 2.5 договору, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; - комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; - інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право позивача (як кредитодавця) на встановлення комісії за надання кредиту за Договором про надання кредиту. Також, комісія за надання кредиту була відображена і в тексті Договору про надання кредиту №458459-КС-001 від 13.01.2023, який було погоджено відповідачем, що свідчить про обізнаність останнього щодо включення комісії «за надання кредиту» до загальних витрат за Договором про надання кредиту. Наведене узгоджується з висновками зробленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19. Матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з умовами договору щодо розміру комісії; наявні відомості про те, що саме [PERSON] погодився з умовами з приводу комісії. Отже, в матеріалах справи наявні докази в підтвердження обставин щодо обґрунтованості нарахування комісії. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Під час розгляду справи, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, відповідно до якої після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється. З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, закінчувався 05.05.2023 року, строк кредиту 16 тижнів. З наданого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] вбачається, що заборгованість за процентами за користування кредитом станом на 05.05.2023 року складала 103765,06 грн. та в подальшому не нараховувалась. Тобто, відповідач був ознайомлений із розміром процентної ставки та погодився із ним, а відповідно до розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом не нараховувались після закінчення строку дії договору. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що заявлена позивачем вимога про стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 103765,06 є неспівмірною з розміром кредиту, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, внаслідок дисбалансу договірних прав та обов?язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості) у разі невиконання ним зобов?язань за кредитним договором, тож відповідач просить зменшити розмір відсотків щонайменше до розміру залишку заборгованості за тілом кредиту - 50000 грн. Згідно ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідні правові висновки щодо застосування зазначених норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 664/1261/16-ц, від 27.01.2020 у справі № 754/6091/18, від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19, від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19. Кваліфікувати як несправедливі (а отже і недійсні) можна умови договору щодо нарахування санкцій за порушення однією зі сторін своїх договірних зобов`язань, у разі, якщо їх розмір вносить істотним дисбаланс у обсяг прав та обов`язків учасників правовідношення за договором. У даному ж випадку заборгованість, що нараховується позивачем у справі, стосується виконання зобов`язань позичальника по сплаті відсотків за користування кредитними коштами (тобто своєрідної оплати за законне та правомірне строкове користування чужим майном). Отже, правових підстав для зменшення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами у даній справі не має. Суд також враховує, що позичальник, укладаючи кредитний договір з позивачем, погодився із запропонованою відсотковою ставкою та порядком нарахування відсотків, тобто вважав умови кредитного договору прийнятними для себе, враховуючи наявну пропозицію на ринку кредитування. Висновки за результатами судового розгляду Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «Бізнес позика»необхідно стягнути заборгованість в сумі 161265, 06 грн., задовольнивши позовні вимоги. Щодо судових витрат При зверненні до суду з позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., відповідно до Платіжної інструкції № 836 від 14 лютого 2024 року (а.с. 16). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені - з відповідача підлягали б стягненню на користь позивача сума сплаченого судового збору. Але з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, про що свідчить посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 153). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, належить компенсувати позивачу сплачений ним судовий збір за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved