Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

[PERSON] , в інтересах [PERSON] звернувся з позовом в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 21 січня 2020 року та зареєстрований Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за актовим записом № 15 та залишити малолітню дитину - [PERSON] проживати разом з батьком - [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 січня 2020 року Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було зареєстровано шлюб між сторонами. Останнім часом (більше як один рік) спільне життя у позивача з відповідачкою розладилося, подружніх почуттів між ними немає, на цьому фоні між ними постійно виникали конфліктні ситуації, стосунки напружені. Внаслідок зазначених обставин, на даний час вони не проживають однією сім?єю, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, а тому збереження шлюбу за таких обставин неможливе. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , якого просить залишити проживати разом з позивачем, оскільки дитина проживає з позивачем, та спору щодо місця проживання дитини між сторонами немає. 23 квітня 2025 року позивач заявив клопотання про надання сторонам строку для примирення терміном один місяць. Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року надано сторонам строк для примирення один місяць, провадження у справі зупинено. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Крім того повідомив, що він проживає та працює у м. Зноймо в Чеській республіці на заводі Невога різнорабочим з 2022 року. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, наполягала на розірванні шлюбу, оскільки вважає подальше життя з позивачем неможливе у зв`язку з постійними сварками та застосуванням фізичної сили. Проте заперечувала щодо задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, оскільки дитина проживає разом з нею, що підтверджується актом обстеження №49 матеріально побутових умов проживання від 19 березня 2025 року, в якому зазначено що малолітня дитина [PERSON] дійсно проживає та перебуває на утриманні своєї мами [PERSON] . Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню частково по наступним підставам. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, між сторонами укладено шлюб 21 січня 2020 року який зареєстрований Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за актовим записом № 15. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд прийшов до висновку, що сім`я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Примирення результатів не дало. Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сторони тривалий проміжок часу не підтримують сімейно-шлюбних відносин, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім`єю. При таких обставинах сім`я фактично розпалась і поновити сімейні відносини неможливо. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимоги залишення проживання неповнолітньої дитини з батьком, суд приходить таких висновків. Відповідно до акту обстеження №49 матеріально побутових умов проживання від 19.03.2025 року виданого Вільнозапорізькою сільською радою Баштанського району Миколаївської області, комісією в складі старости та фахівця із соціальної робрти було перевірено факт проживання сім`ї за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що [PERSON] спільно з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] проживають за вищевказаною адресою, виявлено особисті речі осіб. А також підтверджено що малолітня дитина [PERSON] дійсно перебуває на утриманні своєї мами [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. Згідно з правилами ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Враховуючи що відповідачка заперечує, щодо проживання сина з батьком, який проживає та працює в Чеській республіці у м. Зноймо, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів на підтвердження даної вимоги. Керуючи ст. ст. 105, 110, 112 СК України, ст.ст. 4, 7, 9, 81, 89, 258- 259, 263-265, 274-279, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

Outcome: partial