Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері. Вимоги обґрунтовані тим, що 25 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1234, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . В період шлюбу у сторін народилися доньки: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого 20.02.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №59 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого 10.04.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2547. У зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, сторони припинили подружнє життя та звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу. Діти залишилися проживати з позивачкою в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана в період шлюбу. Відповідач виїхав та орендував інше житло. Для проживання дітей в квартирі є всі необхідні умови: окремі кімнати, письмові столи, шафи, шкільне приладдя, іграшки та інше. Всі питання щодо виховання доньок вирішується позивачкою самостійно без участі та підтримки відповідача. Донька [PERSON] , [INFO] , навчається в Одеському ліцеї №44 Одеської міської ради (65069, м. Одеса, вул. Героїв оборони Одеси, 36). Крім того додатково вивчає англійську мову. Відповідно до характеристики з місця навчання має хороший фізичний і розумовий розвиток, достатній рівень навчальних досягнень з усіх предметів. Учениця надає перевагу предметам гуманітарного циклу, має широкий кругозір, любить читати. Мовлення виразне та емоційне. За характером спокійна, врівноважена, чуйна, користується авторитетом серед учнів. Вихованням та розвитком дитини займається матір [PERSON] , яка постійно бере участь у батьківських зборах. Вона спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, привчає доньку до праці, займається її додатковою освітою, особисто бере участь у вирішенні всіх питань, що виникають при навчанні в освітній установі. Дитина весь час охайна, добре вдягнута та доглянута. Рідний батько [PERSON] Алі Діб Омар не приймає участі у навчальному процесі доньки, не бере участі у батьківських зборах, досягненнями та знаннями доньки не цікавиться. Донька [PERSON] , [INFO] , відвідувала Одеський дошкільний навчальний заклад «Ясла садок №82» за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 23-А, але з початком воєнних дій на території України відвідує Дитячий клуб раннього розвитку «Be Happy» за адресою: м. Одеса, Академіка Філатова, 58/2. Перебувають діти на обліку у КНП «Дитяча міська поліклініка №4». Дохід позивачки є стабільним. Батько дитини проживає за іншою адресою. Відповідно до характеристики з місця проживання, сусіди підтверджують факт постійного проживання [PERSON] з доньками. [PERSON] повністю матеріально утримує дітей, піклується про доньок та проводить весь свій вільний від роботи час з доньками. У зв`язку з реєстрацією шлюбу, [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] Діб» на « [PERSON] ». Алі Діб Омар подав зустрічну позовну заяву, в якій просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. Вимоги обґрунтовує тим, що 25 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Сторони мають дві доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 03.08.2023 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/14047/23 шлюб між сторонами розірвано. Фактично шлюбні відносини сторін було припинено на початку 2022 року, діти залишилися проживати з матір`ю. Однак, згодом позивач помітив, що стан здоров`я дітей погіршився, зовнішній вигляд дітей став неохайним. На початку 2023 року старша донька [PERSON] переїхала жити до позивача, одразу позивач почав медичне обстеження доньки яке показало, що необхідно проходити лікування. Усі медичні обстеження та лікування доньки позивач здійснював самостійно без жодної участі відповідачки, яку зовсім не цікавив стан здоров`я дитини. Відповідачка веде не здоровий спосіб життя, має великі борги, зловживає алкоголем, що підтверджується постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2021 року (справа №522/8126/21), відповідно до якої відповідачку визнано винною за ч. 1 ст. 130 КУпАП за керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Згоди щодо місця проживання дітей сторонами не досягнуто, про що виникали суперечки. [PERSON] вважає, що в інтересах дітей проживати саме з ним. Він здатний у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистостей в атмосфері любові, матеріальної забезпеченості. Шкідливих звичок не має, всі свої зусилля та любов направляє дітям. Від [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов, в якому вона заперечує проти визначення місця проживання неповнолітніх доньок з батьком. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Від представника позивачки надійшла зава про слухання справи у їх відсутності. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічною позовною заявою та його представник в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Від представника надійшла заява про слухання справи у його відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином та своєчасно. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено\~статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч.1\~ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 13\~та ч.1 ст.81 ЦПК України\~передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1\~ст.12 ЦК України\~особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3\~ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 25 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1234, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . В період шлюбу у сторін народилися доньки: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого 20.02.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №59 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого 10.04.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2547. 03.08.2023 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/14047/23 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до\~ст.\~160\~СК України\~місце проживання\~дитини,\~яка не\~досягла десяти\~років,\~визначається за\~згодою батьків. Місце\~проживання дитини,\~яка досягла\~десяти років,\~визначається за\~спільною згодою\~батьків та\~самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Як встановлено судом, та не заперечувалося сторонами, після розірвання шлюбу неповнолітні доньки сторін залишилися проживати з матір`ю. Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України»\~встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно ч. 6\~ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 7\~ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Так, у\~статті 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою\~статті 7 СК України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями\~141,\~150,\~153,\~155 СК України\~передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тлумачення частини першої\~статті 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.08.2024 року №01-11/1203/1вих. визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] . 29.04.2024 року спеціалістом Служби у справах дітей Одеської міської ради у присутності та за згодою матері, [PERSON] було проведено бесіду з малолітньою [PERSON] , [INFO] , під час якої дівчинка повідомила, що спілкується з батьком, але жити хоче з мамою. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною\~постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно зі статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789ХІІ, на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей була підписана державами - учасницями 25.10.1980 року (Гаазька Конвенція), у твердому переконанні в тому, що інтереси дітей - це найважливіші елементи в справі турботи про них, бажаючи надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу. Ця Конвенція набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи згідно зі\~статтею 9 Конституції України. Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької Конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст. 38 Гаазької Конвенції. Гаазька Конвенція була розроблена і підписана з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються. Гаазька Конвенція не може бути витлумачено в вакуумі, а повинна тлумачитися в гармонії з загальними принципами міжнародного права. При цьому, як зазначено в підпункті «с» пункту 3 статті 31 Віденської конвенції 1969 року про право міжнародних договорів, мають враховуватися «відповідні норми міжнародного права, застосовні до відносин між сторонами» та, зокрема, норми, що стосуються міжнародного захисту прав людини. Брюссельська постанова II Біс, чиї положення про викрадення дітей доповнюють ті положення, які вже закладені в Гаазькій конвенції, так само посилається в преамбулі на найкращі інтереси дитини, тоді як стаття 24 § 2 Хартії основних прав наголошує, що в усіх діях, пов`язаних з дітьми, найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговим міркуванням. Відповідно до ст. 4 Гаазької конвенції, дана Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Гаазька конвенція в основному є договором про вибір юрисдикції, проте це не сліпі доводи щодо істотних питань соціального забезпечення стосовно конкретної дитини. Тільки занадто спрощений вид загального призначення громадського порядку Гаазької Конвенції і матеріальних наслідків для життя викраденої дитини та її батьків, може підтримати твердження, що це всього лише процедурний текст. Згідно Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, яка відображає міжнародний консенсус щодо принципу примату інтересів дитини у всіх процедурах, зазначено, що кожна дитина повинна розглядатися як суб`єкт прав, а не просто як об`єкт прав. Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини. Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин. Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі. Частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п.161, Series A заява № 25). Надавши належну оцінку усім обставинам справи, взявши до уваги вік дітей, дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, суд дійшов висновків про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю. Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, суд вважає, що визначаючи місце проживання малолітніх дітей сторін у цій справі з матір`ю, зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, сприятиме повноцінному їх вихованню та розвитку. Крім того, суд роз`яснює, що визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволені зустрічної позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: approved