Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

16 серпня 2024 року на адресу суду надійшов позов [PERSON] . В обґрунтування вимог позивач зазначає, що вона разом з відповідачем [PERSON] проживала у цивільному шлюбі понад 8 років. Від спільного проживання у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними не склалось і з 2016 року проживають окремо. На розгляді Луцького міськрайонного суду Волинської області перебувала справа про визначення місця проживання дітей в межах якої Службою у справах дітей надано висновок від 31.10.2016 року за №214, відповідно до якого, місце проживання малолітніх дітей визначено за місцем проживання їх матері [PERSON] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року у справі №161/9035/16-ц [PERSON] , як батьку, встановлено порядок участі у спілкуванні з дітьми. Починаючи з початку повномасштабного вторгнення рф в Україну [PERSON] не цікавився долею дітей, не дотримувався вказаного рішення суду (діти разом із матір`ю проживали за кордоном). Після відпочинку з дітьми у Греції (з літа 2024 року) він не повернув їх матері за їхнім місцем проживання. Нова дружина [PERSON] - [PERSON] погано ставиться до дітей. Відповідач є палким прихильником секти кришнаїтів, тому діти знаходяться в небезпеці щодо їх викрадення до країн, де така релігія проповідується. З огляду на вказане, [PERSON] просить суд відібрати неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у батька [PERSON] та повернути дітей матері за місцем її проживання. Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року вправу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року судом було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову (залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 03 січня 2025 року). Ухвалою суду від 13 листопада 2024 року судом було задоволено клопотання представника [PERSON] та об`єднано справи № 161/17114/24 (за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Луцької міської ради, про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання) та № 161/17280/24 (за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визначення місця проживання дітей) в одне провадження. Зі змісту позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком (подано до суду 18 вересня 2024 року; ухвала про відкриття провадження у справі від 19 вересня 2024 року), вбачається, що [PERSON] на разі проживає за кордоном, вихованням дітей займається батько, який має матеріальну можливість їх забезпечувати. Позивач зазначає, що в періоди часу з жовтня 2017 року по лютий 2018 року, з березня 2019 року по 06 липня 2022 року діти проживали з ним (за згоди матері та з урахуванням її особистих життєвих обставин (виконання обов`язків парамедика в зоні АТО, лікування, тощо). З початком війни він з його новою дружиною та дітьми переїхали до Польщі. 6 лютого 2022 року діти зустрілись з мамою в м. Барселона (Іспанія), де батьки домовились про їх перебування з нею протягом 3-ох тижнів та подальше повернення до батька на відпочинок до Греції та подальший переїзд до Німеччини. Однак, [PERSON] не виконала вказаних домовленостей та залишила дітей проживати разом із собою та своїм партнером у Іспанії. За період з вересня 2023 року по січень 2024 року діти були дуже негативно налаштовані проти [PERSON] та його дружини, спілкування з ними в позитивному ключі було неможливим. В свою чергу, зі слів дітей йому відомо що матір не мала достатньо часу для їх виховання (займалась розвитком бізнесу), діти піддавались боулінгу в іспанській школі, нерегулярно займались фізичними навантаженнями, виконували значний обсяг побутових робіт (прибирання в квартирі, тощо). 10 липня 2024 року діти разом із [PERSON] поїхали на відпочинок до Греції, за цей період вони вирішили, що хочуть повернутись до України. З того часу [PERSON] чинить постійні скандали та погрожує. Позивач наголошує, що дівчата досягнули віку, коли можуть самостійно обирати своє місце проживання, а місце проживання [PERSON] може визначатись за його згодою. 21 жовтня 2024 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , в якому остання вказує, що починаючи з дня фактичного викрадення дітей батьком, вона не перестає докладати всіх зусиль для їх повернення у мирну та безпечну країну - Іспанію, де вони проживають на березі моря, навчаються у міжнародній приватній школі. На разі, в Іспанії відкрито кримінальне провадження проти [PERSON] у зв`язку з викраденням дітей. Доводи про виконання дітьми надмірної кількості побутових завдань не відповідають дійсності (в квартирі прибирала наймана особа (жінка), діти виконували лише ті домашні обов`язки, які були їм під силу і до душі). Позов є безпідставним, належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог [PERSON] не надано. В судовому засіданні адвокат Стретович І.С. підтримала вимоги [PERSON] у повному обсязі та просила їх задовольнити, додатково зазначила, що син сторін [PERSON] на разі проживає з матір`ю в Іспанії. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечила. [PERSON] та його представник підтримали позов, у задоволенні вимог [PERSON] просили відмовити. Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Луцької міської ради в письмовій заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі. Зазначив, що питання визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено законодавством (ч. 3 ст. 160 Сімейного Кодексу України). Станом на 01 квітня 2025 року малолітній [PERSON] повернутий матері з якою він проживає в Королівстві Іспанія, відтак, висновок щодо визначення його проживання не може бути наданий (питання розглядається службою у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини). Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони проживали разом у цивільному шлюбі понад 8 років, з 2016 року проживають окремо. Від спільного проживання у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 38, 40,42). Станом на дату розгляду справи малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає (перебуває) з матір`ю в Королівстві Іспанія, а [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - з батьком в Україні. З матеріалів справи вбачається, що на розгляді Луцького міськрайонного суду Волинської області перебувала справа про визначення місця проживання дітей (згідно даних АСДС позов залишено без розгляду), в межах якої Службою у справах дітей надано висновок від 31.10.2016 року за №214, відповідно до якого, місце проживання малолітніх дітей визначено за місцем проживання їх матері [PERSON] (а.с. 32-33). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року у справі №161/9035/16-ц [PERSON] , як батьку, встановлено порядок участі у спілкуванні з дітьми (а.с. 16 зворот - 18, 11-12). Щодо вимог про відібрання дітей у батька та повернення їх за попереднім місцем проживання (за місцем перебування матері), суд зазначає наступне. Статтею 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Крім цього Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року по справі № 214/1048/15-ц зазначив, що відповідно до практики ЄСПЛ, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Згідно п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно свідчень свідка [PERSON] , який є хресним батьком дівчат, з дітьми він спілкувався до початку війни, після початку повномасштабного вторгнення їх не відвідував, [PERSON] та [PERSON] на разі проживають з батьком, який їх утримує та забезпечує всім необхідним. Свідок [PERSON] (батько [PERSON] , дідусь малолітніх дітей) повідомив суду, що після розірвання відносин між сторонами [PERSON] намагався забрати дітей будь-якими способами (вибивав двері квартири, маніпулював зверненнями до поліції). Під час проживання дітей з [PERSON] в Іспанії діти відвідували школу та спортивні гуртки. Після відпочинку в Греції літом 2024 року він не повернув дітей до матері. Малолітній [PERSON] почував себе некомфортно, проживаючи в квартирі батька з його новою дружиною з якою мав суперечки. Враховуючи вказані обставини, до передачі дитини матері за посередництвом Органів опіки та піклування [PERSON] тимчасово проживав у нього (вони готувались до різдвяних свят, читали книжки тощо). На разі [PERSON] перебуває з [PERSON] в Іспанії, навчається в школі, знає іспанську на достатньому рівні (вільно спілкується з чоловіком дочки, іспанцем). Хлопчик краще почуває себе поруч з мамою, на скільки йому відомо, в силу отриманих психологічних травм іспанські лікарі ставлять йому діагноз «набутий аутизм». Допитані у суді малолітні [PERSON] [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони проживають з батьком, навчаються в школі, мають окремі місця для навчання та відпочинку в квартирі, відвідують спортивні секції. Надалі бажають проживати з батьком. Малолітній [PERSON] проживав в Іспанії в окремій кімнаті, мав свої інтереси. Статтею 162 СК України визначено, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. З матеріалів справи вбачається, що станом на дату розгляду справи [PERSON] та [PERSON] досягли п`ятнадцятирічного віку (15 років 11 місяців). Згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Зі свідчень Таїсії та [PERSON] наданих в судовому засіданні вбачається, що останні хочуть проживати з батьком, доказів його жорстокого поводження з ними, неналежного виховання чи незабезпечення необхідними умовами проживання судом не встановлено. В свою чергу, [PERSON] на даний час перебуває з матір`ю, що відповідно до встановлених обставин відповідає його бажанню та враховуючи найкращі інтереси дитини та важливість її емоційного зв`язку з матір`ю є на думку суду доцільним. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] . Щодо вимог [PERSON] про визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Враховуючи положення ч. 3 ст. 160 СК України та бажання Таїсії та [PERSON] проживати з батьком, питання щодо визначення місця проживання у розглядуваному випадку стосується тільки неповнолітнього [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому у ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 суд зробив висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідна правова позиція застосована і в постанові ВС від 29.09.2021 у справі №459/3411/17, провадження №61-10531св21. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини крізь призму врахування найкращих інтересів дитини необхідно встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №754/16535/19 (провадження №61-14623св21) вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Під час розгляду справи не встановлено наявності негативних характеристик матері дитини та її недбалого поводження з дитиною, неналежного виконання батьківських обов`язків. При вирішенні спору суд враховує інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , його психологічний стан, вік, стверджене належними доказами бажання перебувати з матір`ю, наявність у неї можливості забезпечення належних умов проживання (а.с.83-90), навчання (а.с.92), розвитку та піклування. Суд зауважує, що дитина не може бути інструментом впливу між сторонами при наявному конфлікті (наявність неприязних стосунків між батьками у розглядуваному випадку). З огляду на наведене, а також дослідженні у справі докази, враховуючи особисту прихильність дитини до матері та особисті якості батьків, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позову. Залишення місця проживання дитини з матір`ю у розглядуваному випадку не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, кожен із батьків не позбавлений права підіймати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed