Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить припинити обтяження на нерухоме майно у виді заборони (архівний запис) щодо об`єкту обтяження: невизначене майно (состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле адреса: [ADDRESS] ), реєстраційний номер обтяження - 3047490, що зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 31.03.2006 року реєстратором: 1989522ZITOMIR10; архівна дата: 04.04.2000; дата виникнення: 29.11.1991; №реєстра:38, внутр.№ 81012Е2525F13F305456. В обґрунтування позову зазначив, що у зв`язку з наявністю заборони на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , він не має можливості реалізувати свої права власника. Заборону накладено Володарсько-Волинською державною нотаріальною конторою. Підставою виникнення обтяження було повідомлення Ощадбанку. Відповідно до повідомлення філії Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» позивач, станом на 18.03.2025 року в Житомирському обласному управілінні АТ "Ощадбанк" арештів та заборгованості не має. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15.04.2025 відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Житомирське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подано до суду відзив на позов, в якому зазначено, що скасування заборони є функцією державного реєстратора. Крім того, наявність будь-яких правових наслідків, спричинених обставинами, на які посилається позивач в обґрунтування позову, належними та допустимими доказами не підтверджено, що вказує на недоведеність існування порушення зі сторони АТ «Ощадбанк» прав позивача та безпідставність пред`явленого позову саме до банку. Також стверджує, що АТ «Державний ощадний банк України» є неналежним відповідачем у справі. На підставі викладеного вище відповідач просить суд ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Третя особа належним чином повідомлена про розгляд судом даної справи, однак жодних заперень не надано, клопотань не заявлено. Згідно частини 5\~статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. На підставі\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 31.03.2025, копією свідоцтва № [NUMBER] на право власності на житло від 01.06.2000 року, домовою книгою та розпорядженням органу приватизації №241 від 01.06.2000 року . Згідно копії рішення Володарсько-Волинської селищної ради "Про перейменування окремих вулиць смт. Володарськ-Волинський" №894 від 04.09.2015 року слідує, що [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] . Із довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №75 від 13.03.2025 року слідує, що право власності на нерухоме майно, що знаходиться в [ADDRESS] зареєстровано за гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 24.02.2025 року за типом особи: фізична особа [PERSON] в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження -\~заборону (архівний запис) з реєстраційним номером 3047490, підстава обтяження: повідомлення, б/н, Ощадбанк, об`єкт обтяження: невизначене майно, не вказано, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле Житомирська обл., Володарськ-Волинський р-н, смт. Володарськ-Волинський, власник: [PERSON] (додаткові дані: архівний номер: 1989522ZITOMIR10, архівна дата: 04.04.2000, дата виникнення: 29.11.1991, № реєстра:38, внутр. №81012Е2525F13F305456). Згідно з довідкою філії - Житомирське обласне управління акціонерного товариства Державний ощадний банк України від 19.03.2025 року №4, станом на 18.03.2025 року [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Володарсько-Волинським РВ УМВС України в Житомирській області 15.05.1996) арештів та заборгованості не має. Так,\~статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Суд враховує, що згідно\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», яке набрало статусу остаточного 02.06.2014 р., в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. У п.168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний» «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Якщо хоча б одного із цих критеріїв не додержано, Європейський суд з прав людини констатує у такому випадку порушення статті 1 Першого протоколу. Законність означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон не передбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачає для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з пунктом 1, абзацом першим пункту 5 частини першої\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Відповідно до норм\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно покладена на державних реєстраторів, як спеціальних суб`єктів. Державний реєстратор у відповідності до ч. 2\~ст. 9 зазначеного Закону\~приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Також, відповідно до\~ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державним реєстратором, зокрема, є нотаріус. Відповідно до положень\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Частиною 2 статті 27 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема,\~судового рішення щодо набуття, зміни або припинення\~обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Суд враховує, що підставою накладення обтяження №3047490 від 31.03.2006 року на\~невизначене майно [PERSON] було повідомлення Ощадбанку, архівна дата виникнення якого 1991 рік. З моменту\~виникнення обтяження минуло понад 34 роки. Внаслідок накладеного обтяження, а саме заборони на нерухоме майно, позивач позбавлений можливості\~розпоряджатись майном, що перешкоджає йому як власнику майна користуватись своїми законними правами. Відповідач не надає жодних доказів обґрунтованості продовження дії даного обтяження. За таких обставин, виходячи із встановлених обставин, вбачає\~невідповідність заходу втручання держави в право власності власника критеріям втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини та відсутність справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави, пов`язаними з втручанням в право власності, та інтересами особи, яка страждає від такого втручання, а тому суд вважає, що наявні підстави для припинення обтяження №3047490 від 31.03.2006 року. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе припинити обтяження на нерухоме майно у виді заборони (архівний запис) щодо об`єкту обтяження: невизначене майно ( состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле адреса: [ADDRESS] ), реєстраційний номер обтяження-3047490, що зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 31.03.2006 року реєстратором: 1989522ZITOMIR10; архівна дата: 04.04.2000; дата виникнення: 29.11.1991; №реєстра:38, внутр.№ 81012Е2525F13F305456. На сьогоднішній день, порядок та підстави зняття заборони з майна регулюються, зокрема,\~статтею 74 Закону України «Про нотаріат», згідно з якою, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідачем не доведено та матеріали справи не містять відповідних доказів того, що Банком в установленому законом порядку виконані усі дії, спрямовані на зняття заборони відчуження майна боржника (позивача), а тому підстави для висновку про відсутність вини відповідача, про що йдеться у відзиві, відсутні. Доводи акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, суд визнає безпідставними. Так, пунктом 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. При цьому, суд враховує, що підставою обтяження, яке просить прининити позивач, стало саме повідомлення від Ощадбанк. Відтак, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved