Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

14 лютого 2025 року позивач звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом фізичної особи підприємця [PERSON] про захист прав споживачів. Позовні вимоги\~обґрунтовані тим,\~щоу період часу з 31.03.2021 по 07.04.2021 з його рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» було здійснено два платежі на користь фізичної особи підприємця [PERSON] на загальну суму 146 007,00 грн. Спочатку 31.03.2021 він сплатив 126 000,00 грн. на розрахунковий рахунок відповідача [NUMBER] в AT «Комінвестбанк», призначення платежу: «оплата за ПЗ» (в оригіналі російською мовою: «оплата за ПО»). Підтвердженням тому є платіжна інструкція від 31.03.2021 № 0.0.2072011706.1, код документа 9228-1516-4072-7491. 07.04.2021 вчинено платіж на суму 20 007,00 грн. на той самий рахунок відповідача з аналогічним призначенням платежу, що підтверджується платіжною інструкцією від 07.04.2021 № 0.0.2079413156.1, код документа 9228-8683-5486-4682. Позивач зазначає\~про те,\~що у\~січні 2021року він натрапив на псевдоінвестиційну організацію під назвою «Траст Макворі Кепітал» («Trust Macquarie Capital», trust-m- capital.com).У телефонних розмовах менеджери компанії «Траст Макворі Кепітал» запропонували йому фінансові послуги, а саме заробіток на продажу акцій. Менеджери описували «Траст Макворі Кепітал» як поважну міжнародну фінансову організацію з багаторічною історією. Скориставшись його незадовільним психофізичним станом, довірливістю і некомпетентністю в питаннях фінансів та інвестицій, менеджери вказаної організації умовили його вносити кошти на його так званий «торговий рахунок». У ході співробітництва з цією начебто фінансовою організацією (яка насправді виявилася шахрайською) в період з 13.01.2021 по 12.03.2021 він вчинив декілька платежів на загальну суму понад 300 тис. грн. Ці платежі, як він вважав, і як його переконували менеджери, були спрямовані на внесення коштів на його «торговий рахунок» у цій організації. При цьому всі платежі відображалися в його особистому кабінеті на веб-сайті «Траст Макворі Кепітал», що додатково переконувало його в тому, що кошти дійсно зараховувалися на його рахунок у цій компанії. Фактично ж кошти сплачувалися на рахунки декількох різних суб`єктів господарської діяльності (ФОП та ТОВ). Менеджери пояснювали йому, що ці особи та організації є авторизованими представниками компанії в Україні, уповноваженими на здійснення платіжних операцій з прийняття інвестицій від громадян. Наприкінці березня 2021 p., коли виникло питання про виведення з його «торгового рахунку» зароблених ним коштів, менеджер «Траст Макворі Кепі\-тал» почав висувати додаткові вимоги. Виявилося, що обов`язковою умовою є підвищення суми депозиту на торговому рахунку. Крім того, в подальшому він мав оплатити якісь додаткові витрати, в тому числі послуги міжнародних бан\-ків, які начебто були необхідні для виведення коштів з рахунку. При спілку\-ванні постійно створювалася атмосфера дефіциту часу, менеджер вимагав від нього термінових рішень, не давав часу на обдумування. Таким чином на виконання вказаних вимог з 31.03.2021 по 21.05.2021 він перерахував загалом понад 570 тис. грн. Зокрема, 31.03.2021 він сплатив 126 000,00 грн. на рахунок ФОП [PERSON] , а 07.04.2021 сплатив 20 007,00 грн. на той самий рахунок ФОП [PERSON] ФОП [PERSON] , зі слів менеджера, був одним із авторизованих представників компанії. Решта його платежів у квітні-травні 2021 р. здійснювалася на рахунки інших суб`єктів (не [PERSON] ). З часом він зрозумів, що має справу із шахрайською схемою. Позивачу стало відомо, що фінансової організації з назвою « [INFO] » офіційно не існувало ані в Україні, ані за кордоном. Від імені цієї «організації» на тери\-торії України не виступав жоден легітимний суб`єкт господарської діяльності. Він особисто не знайомий з відповідачем, ніколи з ним не зустрічався і не спілкувався. У нього з відповідачем ніколи не було і немає дотепер жодних до\-мовленостей (угод, договорів тощо). Жодних послуг відповідач йому не надавав і жодних продуктів (у тому числі програмного забезпечення) не постачав. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, [PERSON] розпочав підприємниць\-ку діяльність 10.03.2021, тобто за три тижні до сплати ним першого платежу на його рахунок. При пошуку в мережі Інтернет не вдалося знайти жодного веб-сайту, веб-сторінки, та жодного окремого оголошення на форумах або сайтах оголошень, які б містили інформацію про реальну, легальну господарську діяльність, яку здійснював [PERSON] як фізична особа підприємець. Натомість на сайті ТОВ «Чарджбек-Україна» вдалося знайти інформацію про те, що діяльність ФОП [PERSON] була пов`язана з прийомом коштів на користь шахрайського проекту « [INFO] ». У свою чергу, на сайті «forex-brokers.pro» знайдено повідомлення одного з постраждалих від дій шахрайської організації «Trust Macquarie Capital», який також перераховував кошти цій «організації» через рахунок ФОП [PERSON] . У червні 2021 р. інформація про шахрайську організацію «Trust Macquarie Capital» була розміщена в розділі «Попередження інвесторам» на офіційному веб-сайті Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Наявна на той час інформація містила попередній висновок комісії з детальним описом діяльності проекту, в якому було зазначено, що кошти жертв переводяться не на рахунки «Trust Macquarie Capital», а на рахунки фізичних осіб підприємців та товариства з обмеженою відповідальністю. При пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень вдалося з`ясувати, що слідчими органами Національної поліції здійснюється досудове розслідування в декількох кримінальних провадженнях, пов`язаних із шахрай\-ськими діями, вчиненими невідомими особами від імені фінансової організації «Траст Макворі Кепітал». З оприлюднених ухвал слідчого судді вбачається, що постраждалі особи перераховували кошти на користь організації «Траст Макворі Кепітал» через рахунки декількох різних суб`єктів господарської діяльності, зокрема фізичних осіб підприємців. В ухвалі\~слідчого судді\~Голосіївського районного\~суду м.\~Києва від\~14.11.2022\~у справі\~№ 752/11428/22\~детально викладені\~обставини,\~встановлені в\~ході досудового\~розслідування у\~кримінальному провадженні\~№42021102010000134.\~зазначено,\~що невстановлені\~особи налагодили\~роботу кол-центрів\~та поширили\~рекламу фінансової\~компанії «Trust\~Macquarie\~Capital»,\~яка не\~зареєстрована як\~юридична особа,\~при цьому\~обіцяючи потенційним\~вкладникам високий\~заробіток у\~разі інвестування.\~Особи,\~які представлялися\~представниками компанії\~«Trust\~Macquarie\~Capital»,\~називали себе\~вигаданими іменами\~та прізвищами,\~розповідали введеним\~в оману\~громадянам про\~діяльність компанії\~та запевняли\~їх у\~високодохідних фінансових\~активах,\~надавали для\~ознайомлення інвесторам\~завідомо підроблені\~страхові документи\~з метою\~запевнити їх\~у захисті\~їх вкладів.\~Після отримання\~згоди на\~інвестування коштів\~у фінансову\~компанію «Trust\~Macquarie\~Capital»\~невстановлені особи\~надавали постраждалим\~інвесторам реквізити\~рахунків юридичних\~осіб (ТОВ)\~чи фізичних\~осіб \~підприємців для\~переведення коштів\~(начебто\~як інвестиції\~на фінансові\~проекти).\~Після перерахування\~грошових коштів\~потерпілими,\~з метою\~прикриття протиправної\~діяльності,\~пов`язаної з\~шахрайським заволодінням\~цими грошовими\~коштами,\~невстановлені особи\~перераховували отримані\~кошти на\~підконтрольні рахунки\~інших юридичних\~осіб та\~ФОП з\~подальшим переведенням\~коштів у\~готівку.\~Під час\~кожної чергової\~розмови особи,\~які представлялися\~представниками компанії\~«Trust\~Macquarie\~Capital»,\~пропонували нові,\~більш вигідні\~інвестиційні угоди\~постраждалим,\~мотивуючи тим,\~що постраждалі\~можуть перейти\~за посиланням\~на сайт\~компанії «Trust\~Macquarie\~Capital»\~(«trust-m-capital.com»)\~та,\~перейшовши в\~розділ особистого\~кабінету,\~можуть побачити\~власний баланс\~інвестицій та\~зароблені кошти.\~Однак постраждалі\~особи,\~заходячи до\~особистого кабінету\~на сайті\~«trust-m-capital.com»\~у розділ\~«виведення грошових\~коштів» та\~створюючи заявку\~на виведення\~коштів,\~не мали\~можливості отримати\~кошти,\~оскільки інтернет-ресурс\~«trust-m-capital.com» лише імітував створення заявки на виведення коштів, та фактично такого виведення не здійснював. З Єдиного державного реєстру судових рішень та веб-порталу судової влади України також відомо, що 16.12.2021 Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення в цивільній справі № 522/13920/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , вирішено стягнути з нього на користь позивача безпідставно одержані кошти в сумі 54 561,00 грн. З рішення відомо, що спірні кошти були сплачені на користь ФОП [PERSON] так само із призначенням платежу «оплата за ПО». Протягом розгляду справи [PERSON] в судові засідання не з`являвся, відзиву на позов не подав. За вказаним рішенням відкривалося виконавче провадження № 69119637, яке наразі позначено як завершене, однак запис щодо [PERSON] в Єдиному реєстрі боржників у цьому виконавчому провадженні залишається активним. З цього слідує, що виконавче провадження № 69119637 було завершене не у зв`язку з повним стягненням боргу, а у зв`язку з неможливістю стягнення майна з боржника. Крім того, у провадженні Рокитнянського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 375/39/24 за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів. Наведені дані дозволяють стверджувати, що відповідач у справах №№ 522/13920/21 та 375/39/24, боржник у виконавчому провадженні № 69119637 і відповідач за цим позовом одна і та сама особа. Як зазначалося\~вище,\~на час\~спірних правовідносин\~ [PERSON] \~здій\-снював підприємницьку\~діяльність як\~фізична особа\~ підприємець.\~Кошти бу\-ли\~сплачені позивачем\~на підприємницький\~рахунок ФОП\~ [PERSON] ,\~відкритий ним\~в АТ\~«Комінвестбанк» як\~суб`єктом господарювання.\~Під час\~сплати коштів\~він планував\~отримати послуги\~фінансового характеру\~для особистих\~потреб,\~не пов`язаних\~із підприємницькою\~діяльністю або\~виконанням обов`язків\~найманого працівника.\~Виходячи з\~наведеного,\~ФОП [PERSON] \~виступав як\~надавач послуг,\~а позивач\~виступав як\~споживач.Відтак між ним та відповідачем склалися правовідносини, які мали ознаки правочинів з надання послуг. Разом із тим ці правочини мали дефектний характер та зі сторони ФОП [PERSON] були здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Як вже\~вказувалося,\~кошти в\~загальній сумі\~146\~007,00\~грн.,\~згідно з\~платіжними інструкціями,\~були сплачені\~ним відповідачу\~за «програмне\~забезпечення».\~Однак станом\~на березень-квітень\~2021\~р.,\~як вказувалося\~вище,\~він не\~збирався замовляти\~у відповідача\~будь-яке\~програмне забезпечення.\~Натомість він\~мав намір\~внести кошти\~з метою\~збільшення розміру\~його «депозиту»\~та покриття\~додаткових витрат,\~необхідних для\~виведення коштів\~з «торгового\~рахунку» в\~організації «Траст\~Макворі Кепітал»,\~слідуючи вимогам\~менеджера.\~Лише пізніше\~він зрозумів,\~що ці\~вимоги були\~абсолютно безпідставними\~та безглуздими,\~а особи,\~причетні до\~компанії «Траст\~Макворі Кепітал»,\~взагалі не\~планували відкривати\~йому будь-які\~рахунки і\~лише мали\~намір заволодіти\~його коштами. Під час вказаних подій була також використана його вразливість, зумовлена як незадовільним психофізичним станом (спричиненим наслідками важкої черепно-мозкової травми), так і довірливістю та некомпетентністю в питаннях інвестицій, що унеможливлювало свідомий і компетентний вибір з його сторони. На той час, як і загалом протягом останніх років, він відчував труднощі концентрації уваги та виконання розумових задач. Тим більше йому було важко прогнозувати наслідки рішень та вчинків, які виходили за межі його звичайного життєвого досвіду. Участь ФОП [PERSON] у цих правочинах полягала в тому, що він прийняв від нього оплату, хоча насправді будь-яких послуг йому не надавав і будь-якого програмного забезпечення не постачав. З урахуванням викладених вище даних можна зробити висновок, що відповідач взагалі не мав ані наміру, ані можливості надавати будь-які послуги або продавати будь-які програмні продукти, які були б потрібні йому особисто. Аналізуючи дії відповідача, він вважаю, що він або виявив неправомірну недбалість у контролі за власним підприємницьким рахунком (внаслідок чого управління рахунком фактично могло бути передано іншим особам), або активно сприяв використанню цього рахунку для фінансових операцій на користь шахрайських проектів. У будь-якому із цих випадків дії або бездіяльність відповідача по відношенню до споживачів (осіб, які сплачували кошти на його підприємницький рахунок) вказують на наявність ознак нечесної підприємницької практики. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2025 року, головуючим суддею визначено суддю Хараджу Н.В. Ухвалою суду від 19.02.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.04.2025 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, при цьому на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення із зворотною відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відзиву відповідач до суду не подав та про причини своєї неявки суд не повідомив. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, відповідач, враховуючи положення ст. ст.\~128,\~130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Крім того, відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, про що свідчить скріншот наявний в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки представник позивача та відповідач не з`явилися до зали судового засідання. Судом встановлено, що на початку січня 2021 р. позивач натрапив на організацію під назвою «Траст Макворі Кепітал» («Trust Macquarie Capital», trust-m- capital.com). У телефонних розмовах менеджери компанії «Траст Макворі Кепітал» запропонували фінансові послуги, а саме заробіток на продажу акцій. У ході співробітництва з цією начебто фінансовою організацією в період з 13.01.2021 по 12.03.2021 позивач вчинив декілька платежів на загальну суму понад 300 тис. грн. З часом [PERSON] зрозумів, що має справу із шахрайською схемою. Позивач посилається на те, що особисто не знайомий з відповідачем, ніколи з ним не зустрічався і не спілкувався, з відповідачем ніколи не було і немає дотепер жодних до\-мовленостей (угод, договорів тощо), жодних послуг відповідач не надавав і жодних продуктів (у тому числі програмного забезпечення) не постачав. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, [PERSON] розпочав підприємниць\-ку діяльність 10.03.2021, тобто за три тижні до сплати ним першого платежу на його рахунок. Також, з роздруківки інформації, яка поширена в мережі Інтернет, вбачається, що діяльність ФОП [PERSON] , була пов`язана з прийомом коштів на користь проекту «Квантум Сістем». Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з платіжною інструкцією 0.0.2072011706.1 від 31.03.2021 року [PERSON] перерахував на рахунок ФОП [PERSON] кошти у сумі 126\~000,00 грн. та платіжної інструкції 0.0.2079413156.1 від 07.04.2021 року [PERSON] перерахував на рахунок ФОП [PERSON] кошти у сумі 20000,00 грн. Станом на день розгляду справи, ФОП [PERSON] не повернуті грошові кошти [PERSON] на загальну суму 146 007,00 грн., як і не спростовано наданими документами наявність підстав отримання вказаних коштів відповідачем з, імовірно, виниклих договірних правовідносин між сторонами. Вказані обставини стороною відповідача не спростовані. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6- 100цс15. Оскільки, як встановлено вище, грошові кошти відповідачем отримані від позивача без будь-якої правової підстави, суд доходить висновку про необхідність стягнути ці грошові кошти в розмірі 7303,00 грн. з відповідача на користь позивача. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що скільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК). Вказана підстава стягнення моральної шкоди перебуває у підрозділі 2 "Недоговірні зобов`язання" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК. Натомість у цій справі спір між сторонами виник щодо неналежного виконання договору оренди землі у частині несплати орендної плати, як неналежного виконання договірного зобов`язання. Не з недоговірного зобов`язання. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц викладена правова позиція, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі,якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК і статей 4 та 22 Закону "Прозахист прав споживачів" навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19 зазначив, що тлумачення статті 23 ЦК свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав". Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 в справі №216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2022 у справі №569/20510/19). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ч.1, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, з-поміж іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з проти правною поведінкою щодо неї самої . Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 23 ЦК). Відтак суд повністю задовольняє позов у частині стягнення 73\~003,50 грн. моральної шкоди. Згідно ст.ст. 610, 611, 623 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності,яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Позивач, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Згідно з платіжною інструкцією 0.0.2072011706.1 від 31.03.2021 року [PERSON] перерахував на рахунок ФОП [PERSON] кошти у сумі 126\~000,00 грн. Та платіжної інструкції 0.0.2079413156.1 від 07.04.2021 року [PERSON] перерахував на рахунок ФОП [PERSON] кошти у сумі 20000,00 грн. загальна сума яких становить 146 007,00 грн. Враховуючи вищезазначене, судом встановлено, що позивач підтвердив належними доказами завдані йому збитки у розмірі 146\~007,00 грн, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Відповідно до ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст.625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Також, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначених норм права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, оскільки рішення суду зводиться до сплати грошей, то це є грошовим зобов`язанням. Судом перевірено розрахунки, зазначені Позивачем у позовній заяві. Вони є правильними, тому позов в цій частині також підлягає задоволенню та з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми за період прострочення тривалістю 1395 днів в розмірі 16801,30 грн., та інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання в розмірі 86\~736,47 грн. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У відповідності до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved