Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-25 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАПАБЛАНКА» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації невикористаної щорічної відпустки та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування поданого позову вказано, що за наказом ТОВ «КАПАБЛАНКА» № 717/к від 01.09.2023 [PERSON] прийнято на роботу молодшим оператором АЗС № 62, а з 24 грудня 2024 року на підставі наказу № 618 звільнено за угодою сторін. Однак відповідач не дотримався вимог КЗпП України та у день звільнення копію наказу позивачу не вручив, обмежившись лише записом про звільнення до трудової книжки, не провів будь-яких розрахунків по заробітній платі та не виплатив компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, тим самим порушив гарантоване право позивача на отримання грошової винагороди за виконану роботу. Так, за грудень 2024 позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 19246,29 грн., яка станом на 15 березня поточного року відповідачем не виплачена. Розрахунок середнього заробітку проводився виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, тому середній заробіток складає 480,96 грн. Таким чином, період прострочення з 01 січня по 15 березня складає 59 робочих днів, тому розмір компенсації становить 28376,64 грн. Окрім того, за 20 днів невикористаної відпустки за період роботи з 07.09.2023 по 31.12.2024 відповідач не виплатив позивачу 8538,40 грн. Порушенням вказаних прав позивача відповідач завдав йому моральної шкоди. Так, внаслідок протиправних дій відповідача позивач змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, зважаючи на економічний стан країни та стрімко зростаючу вартість життя, знецінення національної валюти. За таких умов позивач як пенсіонер за віком зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Через погане самопочуття та погіршення стану психологічного здоров`я позивач звертався до медичних закладів, за наслідками чого йому призначалось відповідне лікування. За таких обставин позивач звернувся до суду та просив: стягнути із ТОВ «КАПАБЛАНКА» на його користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 19246,29 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 28376,64 грн.; 8538,40 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також 10000 грн. моральної шкоди та 2422,40 грн. судового збору. 13.03.2025 ухвалою суду зазначений позов було залишено без руху. Ухвалою суду від 03.04.2025 після усунення недоліків позовної заяви у даній справі відкрито провадження та призначено судове засідання на 30.04.2025. 30.04.2025 розгляд справи було відкладено у зв`язку із задоволенням клопотання позивача про витребування доказів. 26.05.2025 в судовому засіданні позивач [PERSON] поданий позов підтримав з викладених у ньому підстав. Представник відповідача ТОВ «КАПАБЛАНКА», будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляд справи, до суду не з`явився та про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав, відзив на позов до суду не надано. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Питання у сфері трудових відносин регулюється положеннями Кодексу законів про працю України. Згідно статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно частини першої статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться вдень звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, встановлено, що позивач [PERSON] за наказом ТОВ «КАПАБЛАНКА» № 717/к від 01.09.2023 [PERSON] прийнято на роботу молодшим оператором АЗС № 62, а з 24 грудня 2024 року на підставі наказу № 618 звільнено за угодою сторін (а.с. 35, 34, 4-5). З матеріалів справи слідує, що сума нарахованої, але невиплаченої [PERSON] заробітної плати за грудень 2024 року становить 19246,29 грн. (а.с. 7). Окрім того, на час звільнення позивач мав невикористані дні відпустки, тобто мав право на компенсацію за невикористані дні відпустки. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні приписи містить ч.1 ст. 83 КЗпП України. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана дана виплата. Так, як зазначає позивач, він мав 20 календарних днів невикористаної відпустки за період з 07.09.2023 по 31.12.2024. Однак, як слідує із відомостей, наданих відповідачем ТОВ «КАПАБЛАНКА», зокрема із наказу № 618/к від 30.12.2024, за період з 01.01.2024 по 30.12.2024 позивач не використав 18 днів відпустки (а.с. 34). Таким чином, вимога про стягнення із відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку підлягає частковому задоволенню, а саме: слід стягнути 7684,56 грн. за 18 днів невикористаної відпустки. Щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні варто зазначити, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Так, із наведеного позивачем розрахунку, із яким погоджується суд, слідує, що заробітна плата позивача за останні два місяці, які перебували звільненню становила: у листопаді 2024 року 10092,56 грн., у грудні 19246,29 грн., таким чином середній заробіток складає 480,96 грн. (10092,56 + 19246,29 = 29338,85/61 день = 480,96 грн.). Отже, за період затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2025 по 15.03.2025, як просить позивач, складає 59 робочих днів, а отже сума відшкодування становить 28376,64 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення із ТОВ «КАПАБЛАНКА» на користь [PERSON] заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 19246,29 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 28376,64 грн.; 7684,56 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у сумі 10000 грн., суд звертає увагу на таке. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні доведено та підтверджено порушення ТОВ «КАПАБЛАНКА» законних прав позивача, що призвело до його душевних страждань та погіршення стану здоров`я, що, на думку суду, є безумовною підставою для компенсації заподіяної моральної шкоди (а.с. 10, 11). За таких обставин, враховуючи обґрунтування позову, принципи співмірності та справедливості, суд вважає можливим і достатнім стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial