Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про безвісно відсутнім [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Копашнево, з 01.03.2011. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] є її рідним братом. 07.02.2002 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Дітей від шлюбу немає. В 2010 році [PERSON] , виїхав на заробітки у рф, у м.Первоуральськ, і з того часу зі сім`єю зв`язків не підтримував. Зі слів односельчан, які разом з ним виїхали на заробітки, він вів аморальний спосіб життя та зловживав алкоголем. Також відомо, що під час чергового зловживання алкоголем в помешканні де він мешкав сталася пожежа, внаслідок якої він загинув. Однак жодного документального підтвердження про смерть ні дружина, ні сестра не отримували. З 01.03.2011 перервався зв`язок з [PERSON] і його місце знаходження не відомо. Наразі він відсутній більше 23 років. 17.12.2012 дружина брата [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] і входячи з приписів ст. 60 СК України 1/2 частина даного майна належить [PERSON] 11.08.2023 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідне для оформлення документів для встановлення опіки над майном брата, а саме 1/2 частини вказаного будинку. У судовому засіданні представник заявника [PERSON] підтримала заяву. Зазначила, заявник є рідною сестрою [PERSON] . У 2010 році [PERSON] виїхав у росію і не повернувся. Він перебував у шлюбі з [PERSON] і існує майно яке відноситься до спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] ствердила, що [PERSON] виїхав у 2010 році у росію з бригадою і не повернувся. Було лише повідомлення від тих, хто з ним працював, що він будинок у якому він проживав згорів. Подану заяву підтримує та просить її задовольнити. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України. Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України). Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (частина перша статті 308 ЦПК України). Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою. Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України. Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статями 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] , [INFO] , є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] (а. с. 4, 7-10). 07.02.2002 року було зареєстровано шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.11). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав 17.12.2012 року зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] в цілому (а.с.14). Згідно рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 11.08.2023 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Відповідно до довідки Копашнівського старостинського округу Хустської міської ради від 10.11.2023 №272/02-12 [PERSON] на території Копашнівського старостинського округу з 2010 року не проживає, виїхав за межі України (а.с.12). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є падчеркою [PERSON] , суду пояснила, що [PERSON] з її чоловіком у 2010 році поїхали на заробітки у росію. Там [PERSON] знайшов собі жінку і від`єднався від бригади. Коли її чоловік повернувся, то казав, що у домі де жив [PERSON] убув пожар. Після чого ніяких контактів з ним не було. Вказаного на думку суд є достатньо для висновку щодо відсутності відомостей про місце перебування [PERSON] протягом одного року за його останнім відомим місцем проживання. Такий відсутній за своїм місцем проживання вже тривалий час (з 2010 року) і жодних відомостей про його можливе місце перебування у його родичів не має. А отже суд вважає, що є достатні підстави для визнання особи безвісно відсутньою. Цих обставин заявник не навів. На підставі наведеного та

Outcome: approved