Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-27 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Обухівська селищна рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [PERSON] , про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на день відкриття спадщини. В заяві просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] зі спадкодавцем [PERSON] , померлого [INFO] на день відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для визнання мене [PERSON] спадкоємцем за законом, який фактично прийняв спадщину належним чином після [PERSON] , померлого [INFO] . Заяву обґрунтував тим, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвоv про смерть серія [NUMBER] від 29 листопада 2021 року, яке видано виконавчим комітетом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №176. Батьками заявника були [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 12 березня 2012 року, яке видане виконавчим комітетом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №31 та [PERSON] , яка померла [INFO] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 08 жовтня 2024 року, яке повторно видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №142, що підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , яке видане 15 листопада 1949 року, актовий запис №138; Свідоцтвом про народження від 10 листопада 1951 року серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , яке видане Кіровською селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №108; Свідоцтвом про народження від 18 січня 1980 року серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , яке повторно видане Дніпропетровським районним відділом ЗАГС, актовий запис №72. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме домоволодіння по [ADDRESS] . Спадщину після [PERSON] , який помер [INFO] , фактично прийняв [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки був зареєстрований та проживав разом з батьком за адресою [ADDRESS] , що підтверджується домовою книгою для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] . Брат заявника, [PERSON] , після смерті батьків проживав сам до 2018 року за адресою [ADDRESS] , оскільки був не одружений та не мав дітей. З 2018 року [PERSON] почав постійно проживати без реєстрації місця проживання разом з братом за вищезазначеною адресою на тлі погіршення відносин зі своєю дружиною, факт проживання без реєстрації місця проживання. Таким чином, заявник з 2018 року по [INFO] , на день смерті [PERSON] , постійно проживав разом з ним за адресою: [ADDRESS] та займався його похованням. Фактично прийнявши спадщину, заявник продовжив проживати, утримувати та володіти майном, а саме домоволодінням [ADDRESS] . [PERSON] з 2018 року постійно проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час його смерті за місцем його проживання і реєстрації, тобто за адресою: [ADDRESS] , що відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України є підставою визнання мене спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину належним чином. [PERSON] , не мав та не має наміру приймати спадщину. 05 грудня 2024 року [PERSON] , звернувшись до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В. А., з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Однак, приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за тих обставин, що був відсутній факт прийняття спадщини, після смерті спадкодавця, [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] , нотаріусу для оформлення права на спадщину за законом та/або за заповітом не подано документів, які б свідчили про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . З цих підстав, приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В. А. була постановлена відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 грудня 2024 року №234/02-31. У зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] заявник вимушений звертатись до суду. 24 лютого 2025 року ухвалою суду було витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Руденко Вікторії Аркадіївни спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 24.03.2025 року на виконання зазначеної ухвали суду нотаріусом надано копію спадкової справи з якої вбачається, що після смерті [PERSON] до нотаріальних контор звертався лише заявник. Заявник [PERSON] у судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви. Представник Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області і у судове засідання не з`явився. Клопотань не надавали. Про час та місце були належним чином повідомлені. Вирішуючи справу за наявними у справі доказами, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвоv про смерть серія [NUMBER] від 29 листопада 2021 року, яке видано виконавчим комітетом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №176. Батьками заявника були [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 12 березня 2012 року, яке видане виконавчим комітетом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №31 та [PERSON] , яка померла [INFO] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 08 жовтня 2024 року, яке повторно видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №142, що підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , яке видане 15 листопада 1949 року, актовий запис №138; Свідоцтвом про народження від 10 листопада 1951 року серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , яке видане Кіровською селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №108; Свідоцтвом про народження від 18 січня 1980 року серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , яке повторно видане Дніпропетровським районним відділом ЗАГС, актовий запис №72. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме домоволодіння по [ADDRESS] . Спадщину після [PERSON] , який помер [INFO] , фактично прийняв [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки був зареєстрований та проживав разом з батьком за адресою [ADDRESS] , що підтверджується домовою книгою для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] . Брат заявника, [PERSON] , після смерті батьків проживав сам до 2018 року за адресою [ADDRESS] , оскільки був не одружений та не мав дітей. З 2018 року [PERSON] почав постійно проживати без реєстрації місця проживання разом з братом за вищезазначеною адресою на тлі погіршення відносин зі своєю дружиною, факт проживання без реєстрації місця проживання. Таким чином, заявник з 2018 року по [INFO] , на день смерті [PERSON] , постійно проживав разом з ним за адресою: [ADDRESS] та займався його похованням. Фактично прийнявши спадщину, заявник продовжив проживати, утримувати та володіти майном, а саме домоволодінням [ADDRESS] . [PERSON] з 2018 року постійно проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час його смерті за місцем його проживання і реєстрації, тобто за адресою: [ADDRESS] , що відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України є підставою визнання мене спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину належним чином. [PERSON] , не мав та не має наміру приймати спадщину. 05 грудня 2024 року [PERSON] , звернувшись до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В. А., з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Однак, приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за тих обставин, що був відсутній факт прийняття спадщини, після смерті спадкодавця, [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] , нотаріусу для оформлення права на спадщину за законом та/або за заповітом не подано документів, які б свідчили про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . З цих підстав, приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В. А. була постановлена відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 грудня 2024 року №234/02-31. У зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] заявник вимушений звертатись до суду. В п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснюється, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В п.2 Постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснює, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із завою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З гідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини установлюється строку шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяви про прийняття спадщини він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст.1268 ЦК України). [PERSON] звертається до суду, як спадкоємець за законом після смерті - [PERSON] , який помер [INFO] , із заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так як протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявив про відмову від неї. Отже, прийняття спадщини - є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідно волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. За змістом ч.3 ст. 1268 ЦК України встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем ( що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведення спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Таким чином, саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. За змістом ст. 1 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи. Положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З огляду на викладене можливо дійти висновку, що відсутність реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним спростуванням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не прийняв її належним чином. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). 24 лютого 2025 року ухвалою суду було витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Руденко Вікторії Аркадіївни спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 24.03.2025 року на виконання зазначеної ухвали суду нотаріусом надано копію спадкової справи з якої вбачається, що після смерті [PERSON] до нотаріальних контор звертався лише заявник. Згідно ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільною судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім цього, як вбачається із інформації, наведеної у листі Верховною Суду України від 01.01.2012 (Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що манні, юридичне значення), факт родинних відносин між фізичними особами (п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України) встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення - суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Так, предметом розгляду заяви є встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем і даний факт підтверджується письмовими доказами по справі. Таким чином, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, які були підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявником доведено факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Встановлення вказаного факту має юридичне значення для заявника, який не може в повному обсязі реалізувати свої спадкові\~права на майно, що відкрилося після смерті спадкодавця. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку про те, що викладені в заяві обставини знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду, вимоги заявника обґрунтовані, законні і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved