Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

У лютому 2025 року до [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Черняєва Алла Олександрівна. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що [PERSON] є рідним братом [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] та копією форми А відносно [PERSON] щодо інформації про батьків. Після смерті сестри [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] звернувся з заявою про відкриття спадщини, але Приватним нотаріусом ХМНО Черняєвою А.О. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в праві власності на квартиру. Відмова мотивована тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належала на праві приватної спільної сумісної власності спадкодавиці та її сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 липня 1995 року органом приватизації ХДАВП. За життя частки у праві спільної сумісної власності на квартиру власниками визначено не було. Тобто визначити частку спадкодавиці [PERSON] неможливо. Також, у вищезазначеному свідоцтві прізвище співвласниці вказано як [PERSON] , а прізвище, вказане в свідоцтві про смерть - [PERSON] . Тобто встановити належність спадкодавиці спадкового майна з поданих правовстановлюючих документів неможливо. Позивач зазначив, що спадкоємем за законом згідно ст. 1262 Цивільного кодексу України, спадщину прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Заяв про прийняття спадщини від інших спадкоємців не надходило. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Враховуючи ту обставину, що інші спадкоємці відсутні, ніхто не претендує на спадщину після її смерті, позивач є спадкоємцем другої черги, але не має можливості в позасудовому порядку реалізувати свої права на спадщину після смерті рідної сестри, у зв`язку з різним написанням прізвищ та відсутністю правовстановлюючих документів на всю частку спадкового майна, яке до дня смерті належало [PERSON] , позивач звернувся до суду за захистом цивільних прав. Позивач просив суд встановити факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що померла [INFO] [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , та визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50.2 кв.м., житловою площею 28.4 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті рідної сестри [PERSON] . Харківська міська рада у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечувала з наступних підстав. По-перше, документального підтвердження того, що батьки спадкодавця є батьками [PERSON] позивачем не надано, отже позивачем не доведено родинного зв`язку з [PERSON] , а саме, що остання є його рідною сестрою. По-друге, приватним нотаріусом роз`яснено позивачу право звернутися до суду за місцем відкриття спадщини з позовом про встановлення факту належності [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності спірної квартири та право звернутися до суду за місцем відкриття спадщини з позовом про визначення частки [PERSON] у праві приватної власності на квартиру. Спірна квартира належала спадкодавцю та членам її сім`ї - [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належним способом захисту спадкових прав [PERSON] є звернення до суду з позовною заявою про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, а не з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. На переконання відповідача визнання права власності в даному випадку не є винятковим способом захисту, оскільки у разі встановлення судом родинного зв`язку між відповідними особами та встановлення частки у спадковому майні для позивача не існуватимуть перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку. По-третє, позивачем не надано жодного доказу ані фактичного вступу [PERSON] в управління або володіння спадковим майном [PERSON] , який помер [INFO] , ані її спільного з ним постійного проживання на час відкриття спадщини, а тому позовна вимога про визнання права власності на спадкове майно до складу якої входить частина квартири, що належала [PERSON] є безпідставною. По-четверте, позивачем не підтверджено право власності спадкодавця - [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, оскільки до позовної заяви не надано актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», у зв`язку з чим неможливо встановити чи зареєстровано на сьогодні нерухоме майно на ім`я спадкодавця або кому саме на сьогодні належить вказане нерухоме майно, відсутність обтяжень щодо вказаного майна. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 березня 2025 року за клопотанням позивача витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Черняєвої Алли Олександрівни (адреса: пр. Науки, буд. 24, м. Харків, 61166, тел. [NUMBER] , e-mail: [INFO] ) належним чином засвідчену копію спадкової справи, що була заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 21 квітня 2025 року до суду від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Черняєвої Алли Олександрівни надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи № 3/2022, що була заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року, постановленою без оформлення окремого документа, задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів, та долучено до матеріалів справи документи, долучені до клопотання від 08 квітня 2025 року. Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що повідомлено сторін. В судове засідання позивач не з`явився та його представник не з`явились, представник позивача - адвокат Литвиненко А.С. просила суд розглянути справу за відсутністю сторони позивача. Харківська міська рада в судове засідання не з`явилася, про судове засідання повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталася. Враховуючи положення ч. 1, 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 липня 1995 року органом приватизації ХДАВП було видано свідоцтво на право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] . Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 03 липня 1995 року. № 627. Також 03 липня 1995 року між власником будинку та [PERSON] укладено Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. [INFO] у місті Харкові у віці 26 років помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4 Харківського обласного управління юстиції 23 травня 1996 року, актовий запис № 8500. Батьками [PERSON] , [INFO] , у Свідоцтві про народження, серія [NUMBER] від 13 жовтня 2004 року (видано повторно), актовий запис № 6341 від 25.06.1970 року, зазначені [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати). 04 липня 1974 року розірвано шлюб між [PERSON] (мовою оригіналу) та [PERSON] (мовою оригіналу) отделом ЗАГС Московского района (мовою оригіналу), зроблено запис № 662 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] . Після розірвання шлюбу [PERSON] (мовою оригіналу) змінила прізвище на « [PERSON] » (мовою оригіналу). Після смерті [PERSON] Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 28 жовтня 1996 року заведено спадкову справу № 617/96. Із заявами про прийняття спадщини звернулися: мати - [PERSON] (заява від 28 жовтня 1996 року), батько - [PERSON] (заява від 20 листопада 1996 року), дружина - [PERSON] (заява від 20 листопада 1996 року). У спадковій справі № 617/96 свідоцтво про право на спадщину жодному спадкоємцю не видавалося. [INFO] у м. Харків у віці 88 років померла [PERSON] , про що 06 січня 2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 319, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 06 січня 2022 року. 11 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Сарапас Н.Б. із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті сестри [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11 лютого 2022 року у Спадковому реєстрі відсутні відомості щодо відкритих спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 11 лютого 2022 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сарапас Н.Б. заведено спадкову справу № 3/2022 (номер у спадковому реєстрі - 69128584) після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Харків. Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 11 лютого 2022 року у Спадковому реєстрі відсутні відомості про складені спадкодавцем заповіти та спадкові договори. У паспорті громадянина України, серія [NUMBER] від 13 листопада 1996 року, прізвище, ім`я та по-батькові позивача зазначено « [PERSON] ». Відповідно до Посвідки про народження, серія [NUMBER] , виданої повторно, батьками [PERSON] ( [PERSON] - мовою оригіналу), [INFO] , зазначені: батько - [PERSON] (мовою оригіналу), [PERSON] (мовою оригіналу). Згідно з архівною довідкою, виданою Державним Архівом Харківської області в архівному фонді Відділи записів актів громадянського стану міських відділень Управління НКВС УРСР по Харківській області, у книзі реєстрації актів про народження по м. Харкову за 1945 рік є запис від 10 квітня 1945 року (реєстраційний номер 1678) про народження [INFO] « [PERSON] » (так у документі) батьки якого: « [PERSON] » (так у документі), 35 років, українець, та « [PERSON] … [PERSON] » (так у документі), 30 років, українка. Відповідно до Свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 20 листопада 1989 року, батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] (мовою оригіналу) та [PERSON] (мовою оригіналу). Відповідно до Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданим Октябрським ЗАГСом [PERSON] (мовою оригіналу), актовий запис № 8952, [PERSON] (мовою оригіналу) помер [INFO] у м. Харків. [PERSON] померла [INFO] у м. Харків, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08 березня 2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 2395. Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00034999725 від 11 лютого 2022 року, станом на 01 січня 2022 року [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі. Станом на 01 січня 2022 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 11 лютого 2022 року. Інших осіб за вказаною адресою не зареєстровано. Згідно з копією поквартирної картки та картки прописки [PERSON] (мовою оригіналу) була зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 31.08.1984 року разом з [PERSON] - син, який помер [INFO] . Відповідно до Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна № 1157140 від 20.03.2025 року - право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 1/1 частка, спільна сумісна власність на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 04.07.1995 року Органом приватизації ХДАВП, р. № 627 та за [PERSON] 1/1 частка, спільна сумісна власність на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 04.07.1995 року Органом приватизації ХДАВП, р. № 627. Інформація щодо наявності обтяжень на об`єкт нерухомого майна регламентовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. До матеріалів інвентаризаційної справи за вищезазначеною адресою документи стосовно накладення обтяження/обмеження не долучено. 01 липня 2024 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Черняєва Алла Олександрівна, розглянувши звернення [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після померлої [INFO] [PERSON] , встановила, що [PERSON] є спадкоємцем за законом згідно зі ст. 1262 ЦК України, спадщину прийняв; від інших спадкоємців за законом згідно ст. 1261, 1262 ЦК України заяв не надходило; після смерті залишилося спадкове майно, а саме частка у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана квартира належала на праві приватної спільної сумісної власності спадкодавиці та її сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 липня 1995 року органом приватизації ХДАВП; за життя частки визначено не було. Враховуючи неможливість підтвердити належність спадкодавиці спадкового майна та неможливість визначити частку спадкодавиці у справі спільної сумісної власності на квартиру, відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про прав на спадщину за законом. 01 липня 2024 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Черняєвою Аллою Олександрівною видано брату [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману спадкодавицею пенсію у сумі 25890,90 грн. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що спір у справі виник щодо визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування законом на нерухоме майно, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , що увійшло до спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Відповідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України) У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). Відповідно до п. 4.3, 4.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів державної реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин, а також документи, видані органами іноземних держав, які посвідчують такі факти. Згідно з п. 14.4 Порядку 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Таким чином, за відсутності документа, який підтверджує родинний зв`язок між спадкоємцем та спадкодавцем, або наявності суперечностей у первинних документах (свідоцтво, актовий запис про народження тощо), які унеможливлюють встановити родинні зв`язки між спадкоємцем та спадкодавцем, нотаріус не має права видати свідоцтво про право на спадщину за законом. При цьому, Порядок 296/5 визначив можливість підтвердження родинних зв`язків рішенням суду, яке набрало законної сили, за відсутності інших документів, передбачених п. 4.4 Порядку. У справі, що розглядається, встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем другої черги (рідний брат), який у визначеному законом порядку прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті його рідної сестри [PERSON] . Спадкоємці першої черги відсутні, оскільки батьки та син спадкодавця померли до її смерті, а у зареєстрованому шлюбі [PERSON] на час смерті не перебувала. При цьому, у [PERSON] існують перешкоди в оформленні спадкових прав у зв`язку з наявністю розбіжностей у написанні його та його рідної сестри прізвищ, а саме « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. При цьому у заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України). Системний аналіз ст. 315 та ст. 294 ЦПК України свідчить про те, що заява про встановлення факту родинних зв`язків може бути розглянута як в порядку окремого провадження, так і на загальних підставах в порядку позовного провадження. Можливість здійснювати розгляд питання про встановлення фактів у позовному провадженні підтверджена позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20. Справи про встановлення юридичних фактів, зокрема факту родинних відносин, можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ст. 81 ЦПК України). За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підстав досліджених в судовому засіданні доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності в сукупності, судом встановлено і не викликає сумніву, що померла [INFO] [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрою і братом, оскільки мають спільних батьків, а різниця у написанні прізвищ спадкодавця і спадкоємця, які обоє народилися під час перебування України у складі СРСР, коли державною мовою була російська, зумовлена різним перекладом прізвища з російської мови на українську (« [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно). Крім того, обставини того, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрою і братом також встановлена приватним нотаріусом Черняєвою А.О. у свідоцтві про на спадщину за законом від 21 липня 2024 року. При цьому, встановлення факту родинних відносин має юридичне значення, оскільки є необхідним для реалізації спадкових прав щодо майна, яке увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після смерті його сестри [PERSON] , а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Доводи відповідача про недоведеність родинного зв`язку між [PERSON] та [PERSON] є безпідставними з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. З урахуванням викладеного, наявні підстави для встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Щодо визнання права власності на спадкове майна. Як зазначалось вище, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вирішуючи питання щодо обсягу нерухомого майна, яке увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , судом враховано, що остання була співвласником на праві спільної сумісної власності квартири за адресою: [ADDRESS] . Іншим співвласником квартири був [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 04 липня 1995 року. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, законом встановлено презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, що дає підстави стверджувати про входження до складу спадщини [PERSON] права власності на 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала останній відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 04 липня 1995 року. Окрім того, до складу спадщини [PERSON] увійшла частка у майні, яку вона успадкувала після смерті сина [PERSON] . Згідно з п. 1, 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Зазначене положення підтверджується висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-608цс18 (справа № 145/797/15-ц) та Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року № 61-39068св18 (справа № 391/769/17). Враховуючи, що [PERSON] помер [INFO] , тобто спадщина після його смерті відкрилася до 01 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин, а саме щодо набуття [PERSON] права власності на це спадкове майно, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року в редакції, чинній станом на 23 травня 1996 року. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. У справі, що розглядається встановлено, що спадкоємцями першої черги [PERSON] , які прийняли спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, є його дружина [PERSON] , батько [PERSON] та мати [PERSON] . За змістом ст. 529 ЦК УРСР останні успадкували майно [PERSON] , а саме 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , у рівних частках, тобто по 1/6 частці квартири. Згідно зі ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Аналогічні положення закріплені в ст. 1296-1297 ЦК України. При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у подібних правовідносинах у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. У справі, що розглядається, [PERSON] у встановленому законом порядку (ст. 529, 549 ЦК УРСР) прийняла спадщину після смерті сина, а саме 1/6 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , проте за життя не встигла оформити нотаріально спадкові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, як зазначено вище, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, незважаючи на відсутність свідоцтва про права на спадщину після смерті сина, [PERSON] була власником цієї частки від відкриття спадщини до дня її смерті, і це права не припинилися внаслідок її смерті, та увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті. Таким чином, до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] увійшли 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , з яких 1/2 частки належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, 1/6 частки - майно, успадковане після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Як зазначалось вище, [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який у визначеному законом порядку прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті його рідної сестри [PERSON] , проте позбавлений можливості реалізувати спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки квартира належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, а за життя спадкодавця частки у праві власності на квартиру не було визначено, у зв`язку з чим нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках передбачених Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Отже, оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Таким чином, обов`язковою підставою для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є наявність реальних та достатніх перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18.06.2018 у справі № 182/8267/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 643/20546/14-ц, від 13.05.2022 у справі № 552/4460/20, від 19.05.2022 у справі № 6365/1853/18, від 25.05.2022 у справі № 298/1618/19, від 08.12.2022 у справі № 518/164.20, від 26.01.2024 у справі № 731/90/22, суди розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України «Про нотаріат»). Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, це може бути підставою для відмови у позові. У справі, що розглядається встановлено, що [PERSON] відмовлено видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спірної квартири, що свідчить відсутність у нього умов для реалізації спадкових прав у нотаріальному порядку, та є підставою для визнання в судовому порядку права власності в порядку спадкування за законом. При цьому, судом враховано, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Належним способом захисту порушеного права позивача у такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. Отже, позивачем обрано належний спосіб захисту спадкових прав. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, зокрема наявності родинних зв`язків між позивачем та спадкодавцем [PERSON] як рідних брата і сестри, прийняття останнім спадщини після смерті рідної сестри, до якої увійшли 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , відсутність у [PERSON] інших спадкоємців, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, а також наявність у [PERSON] непереборних перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті сестри [PERSON] права власності на 2/3 частки за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, решта позовних вимог задоволенню не підлягають з наступних підстав. Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, змість якої полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц, у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19. Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, належними відповідачами у спадкових спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 20 грудня 2021 року у справі № 502/1603/18 (провадження № 61-10329св21), від 24 травня 2023 року у справі № 291/559/21 (провадження № 61-4425св23) та інші). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач визначив відповідачем щодо усіх позовних вимог Харківську міську раду. Разом з тим, спір щодо права власності на 1/3 частку спірної квартири виники між позивачем та спадкоємцями [PERSON] , якій прийняли спадщину, що відкрилася після його смерті, а саме [PERSON] та [PERSON] . Отже, належними відповідачами щодо позовних вимог про визнання права власності на 1/3 частки спірної квартири в порядку спадкування є [PERSON] та [PERSON] , а не Харківська міська рада. Згідно з частинами першою-другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Під час підготовчого судового засідання, своїм правом замінити первісного відповідача належними під час підготовчого судового засідання не скористався, у зв`язку з чим згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України несе ризик настання негативних наслідків, пов`язаних із невчиненням цієї процесуальної дії. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд враховує, що незалучення належного відповідача до участі у справі має наслідком неможливість вирішення судом питання про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог, які можуть бути вирішені за належного суб`єктного складу учасників справи, оскільки належний відповідач позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, які передбачені законом, зокрема, подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 711/1344/21 (провадження № 61-28св23). З урахуванням викладеного, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних до Харківської міської ради про визнання права власності на 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , та відмові у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Outcome: partial