Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив: - визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця» Сивака С.С. від 31.05.2024 № ВВО НОР Од-56/6 про звільнення [PERSON] з посади начальника команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава - 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця» за систематичне невиконання трудових обов`язків, обумовлених трудовим договором, без поважних причин на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; - поновити [PERSON] на посаді начальника команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава - 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця»; -\~стягнути з\~Акціонерного товариства\~«Українська залізниця»\~на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2024 по дату ухвалення рішення у справі; - стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) гривень; - стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу; - допустити негайне виконання судового рішення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що його незаконно звільнено з посади, будь-яких порушень у службовій діяльності він не допускав, норми чинного законодавства не порушував у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом його порушеного права. Відповідач заперечує проти задоволення позовної заяви, у відзиві зазначає, що згідно наказу від 19.03.2024 № ВВО НОР Од-56/2 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» Броневщуку оголошено догану, наказом від 25.03.2024 № ВВО НОР Од-56/2 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» позивачу повторно оголошено догану. У зв`язку з цим, наказ від 31.05.2024 № ВВО НОР Од-56/6 про звільнення Броневщука з посади начальника команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава - 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця» за систематичне невиконання трудових обов`язків, обумовлених трудовим договором, без поважних причин на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є законним та обґрунтованим. 2.Процесуальні дії у справі Цивільна справа № 522/11151/24-Е до Київського районного суду м. Одеси в порядку ст. 31 ЦПК України надійшла з Приморського районного суду м. Одеси на підставі ухвали суду від 25 липня 2024 року про передачу справи для розгляду за підсудністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси головуючим визначено суддю Бескровного Я.В. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року позовну заяву Броневщука залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. Після усунення недоліків ухвалою суду від 10 жовтня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву Броневщука до Виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення сум та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд даної цивільної справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Представником позивача 21 листопада 2024 року до суду подано заяву про заміну неналежного відповідача на належного АТ «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815). Ухвалою суду від 24 грудня 2024 року замінено неналежного відповідача ВП «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця» на належного відповідача АТ «Українська залізниця». 24 січня 2025 року до суду від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву, в якій вказано, що доказів порушення процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачем не надано. 10 лютого 2025 року до суду від позивача надійшла заява про витребування від відповідача довідки про розміри середньомісячної та середньоденної заробітної плати позивача на посаді з якої його було звільнено за останні 2 місяці роботи. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2025 року заяву задоволено, витребувано від АТ «Укрзалізниця» довідку про розмір нарахованої та виплаченої [PERSON] заробітної плати за останні 2 календарні місці роботи, що передували його звільненню з посади та про розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати [PERSON] за вказаний період. 26 лютого 2025 року від АТ «Укрзалізниця» на виконання ухвали суду надійшла довідка про розмір нарахованої та виплаченої [PERSON] заробітної плати за останні 2 календарні місці роботи, що передували його звільненню з посади та про розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати Броневщука за вказаний період Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 8 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 6 травня 2025 року об 11 годині 30 хв. в залі № 204 . 3.Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів. Норми права, якими врегульовані спірні правовідносини. Представник позивача у судовому засіданні позову підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причину неявки не повідомив. Згідно поданого відзиву відповідач заперечує проти задоволення позову. При прийнятті рішення просить врахувати правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 18.03.2024 у справі № 607/9072/22, від 26.10.2023 у справі № 757/35570/21-ц, від 13.11.2019 у справі № 216/3521/16-ц, від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19, від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що [PERSON] обіймав посаду начальника команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом виконувача обов`язків начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Укрзалізниця» Сивака С.С. від 19.03.2024 № ВВО-НОР-Од.-56/01 начальнику команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Укрзалізниця» Броневщуку оголошено догану. Наказом виконувача обов`язків начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Укрзалізниця» Сивака С.С. від 25.03.2024 № ВВО-НОР-Од.-56/02 начальнику команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Укрзалізниця» Броневщуку оголошено догану. Наказом виконувача обов`язків начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Укрзалізниця» Сивака С.С. від 31.05.2024 № ВВО НОР Од-56/6 начальника команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Укрзалізниця» Броневщука звільнено з посади за систематичне невиконання трудових обов`язків, обумовлених трудовим договором, без поважних причин на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Копію наказу від 31.05.2024 № ВВО НОР Од-56/6 Броневщук В.В. отримав 06.06.2024. Як зазначено у наказі, підставою для його прийняття стали: наказ № ВВО-НОР-Од.-56/01 від 19.03.2024 про оголошення догани за порушення трудової дисципліни; наказ № ВВО-НОР-Од.-56/02 від 25.03.2024 про оголошення догани за порушення трудової дисципліни; запит до Управління поліції охорони в Одеській області від 16.04.2024 № ВВО НОР ОД 08/223; матеріалів Управління поліції охорони в Одеській області від 17.04.2024 № 1212/43/35/01-2024; довідка перевірки від 22.04.2024; протокол оперативної наради від 16.05.2024 в.о. начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона АТ «Укрзалізниця Сивака С.С. З тексту наказу слідує, що [PERSON] систематично порушував трудову дисципліну, а саме: пункт 7.10. посадової інструкції в частині відсутності контролю за видачею та здачею зброї, некоректним внесенням особовим складом інформації до Книги видачі та приймання зброї і боєприпасів форми (ХУ-8) згідно з п. 1.8 та 8.2 Положення про придбання, перевезення, облік, зберігання та застосування вогнепальної зброї, боєприпасів до неї підрозділами відомчої воєнізованої охорони на залізничному транспорті, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.12.2009 № 1336, враховуючи раніше застосовані заходи дисциплінарного стягнення. Позивач вважає, що у тексті наказу від 31.05.2024 № ВВО НОР Од-56/6 не наведено жодного конкретного факту порушення трудової дисципліни [PERSON] , не вказано дату, час, місце скоєння порушення трудової дисципліни, не зазначено який саме дисциплінарний проступок вчинив позивач, не наведені докази, які підтверджують це порушення (доповідні, службові записки, акти, висновки спеціалістів, письмові пояснення). Позивач стверджує, що пункт 7.10 посадової інструкції [PERSON] міститься у розділі «Відповідальність», а не «Обов`язки». Наголошує, що відповідачем у наказі не зазначено, який саме пункт обов`язків згідно посадової інструкції порушив позивач. Згідно довідки перевірки від 22.04.2024 встановлено, що саме в цей день відповідачем виявлено проступок. Однак, дисциплінарне стягнення на позивача накладене відповідачем в порушення вимог ст. 148 КЗпП України, тобто після сплину місячного строку з моменту його виявлення (виявлено 22.04.2024, накладено 31.05.2024). У порушення вимог ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення відповідач не отримав від позивача письмових пояснень з приводу виявлених порушень трудової дисципліни. Окремо позивачем звернута увага суду на те, що накази № ВВО-НОР-Од.-56/01 від 19.03.2024 та № ВВО-НОР-Од.-56/02 від 25.03.2024 про оголошення [PERSON] двох доган за порушення трудової дисципліни, які зазначені як підстава для звільнення позивача, у встановленому законом порядку оскаржені до суду і жоден з них не є чинним. У справі № 522/9687/24-Е Приморським районним судом м. Одеси 24 березня 2025 року прийнято рішення, яким позов Броневщука до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу - задоволено. Скасовано наказ виконувача обов`язків начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця» Сивака С.С. від 19.03.2004 № 1 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», прийнятого відносно [PERSON] . У справі № 522/10223/24-Е ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2025 року цивільну справу № 522/10223/24-Е за позовом Броневщука до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності - прийнято до свого провадження, розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14 год. 00 хв. 26.05.2025 року у приміщенні Київського районного суду м. Одеса. Позивач наголошує, що зазначеними доказами повністю спростовуються факти систематичного порушення [PERSON] трудової дисципліни. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1, 2 та 4 ст. 10 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, згідно з яким не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість, що знаходить своє відображення у змісті статті 138 КЗпП Україні. Викладене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 336/3679/17, від 24 липня 2019 року у справі № 359/4316/17, від 22 липня 2020 року справі № 554/9493/17, від 08 жовтня 2020 року у справі № 202/2817/19, від 13 травня 2022 року у справі № 331/2395/20 де зазначено, що: «Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у пункті 3 частини першої статті 40 КЗпП, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення». Відповідно до статті 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. За правилами частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Згідно зі статтею 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. При розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок, ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2019 року в справі № 363/4221/16-ц та 03 червня 2020 року у справі № 766/7760/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (№ 14-157цс19) зазначено, що роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином. Складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку. Розглядаючи справу № 316/1206/19 Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 виснував таку правову позицію: «Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП)». Згідно правового висновку Верховного Суду, висловленого у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 345/472/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 757/14922/17ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 554/9453/15-ц, від 07 травня 2020 року у справі № 333/1839/19, від 03 червня 2020 року у справі № 766/7760/17, від 28 серпня 2020 року у справі № 755/901/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 489/58/20: «Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову». Як зазначив Верховний Суд у постановах від 13 січня 2020 року у справі № 511/847/17 та від 18 березня 2020 року у справі № 643/12579/17 «Підставою звільнення працівника за систематичне невиконання працівником своїх трудових обов`язків без поважних причин (пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України) є чергове конкретне порушення трудової дисципліни чи невиконання (неналежне виконання) покладених на нього трудових обов`язків, а не узагальнюючий висновок роботодавця про те, що «встановлено чисельні порушення». У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд першої інстанції не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими. Про це, зокрема зазначив і Верховний Суд у постановах від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20 та від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц. Так, з метою перевірки доводів позивача, суд самостійно здійснив доступ до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, щодо розгляду справ № 522/9687/24-Е та № 522/10223/24-Е. Установлено, що 24 березня 2025 року у справі № 522/9687/24-Е Приморським районним судом м. Одеси прийнято рішення, яким скасувано наказ виконувача обов`язків начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця» Сивака С.С. від 19.03.2004 №1 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», прийнятого відносно [PERSON] . У справі № 522/10223/24-Е Київським районним судом м. Одеси 16 квітня 2025 року прийнято ухвалу, якою цивільну справу № 522/10223/24-Е за позовом [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» ( код ЄДРПОУ 40075815) про визнання протиправним та скасування наказу про притягнення до адміністративної відповідальності - прийняти до свого провадження. Таким чином, доводи позивача про те, що рішення роботодавця про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності 19 та 25 березня 2024 року не є чинними, знайшли своє підтвердження. При прийнятті рішення суд враховує правову позицію Верхового Суду висловлену у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 640/15754/19 де зазначено, що «Єдиною належною обставиною, яка свідчить про систематичність вчинення працівником дисциплінарного проступку, є чинне рішення керівника відповідного органу (наказ) про накладення на працівника дисциплінарного стягнення за таке порушення». Обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування, як незаконного, наказу від 31.05.2024 № ВВО НОР Од-56/6 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» позивач зазначив, що роботодавцем: не наведено жодного конкретного факту порушення ним трудової дисципліни та не зафіксовано його за встановленою законом процедурою; не доведено факт систематичного невиконання ним трудових обов`язків; не зазначено, які конкретно обов`язки, передбачені посадовою інструкцією, порушив позивач; не доведено його вину; дисциплінарне стягнення застосовано через місяць після виявлення проступку; перед прийняттям наказу про звільнення роботодавець не отримав від позивача письмові пояснення; у наказі не зазначено дату, час, місце, вчинення дисциплінарного проступку; не долучено докази, які підтверджують це порушення, а саме доповідні, службові записки, акти, висновки спеціалістів; здійснено намір тричі притягнути [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за одні й ті ж порушення, які позивач не вчиняв; не зазначено ступінь тяжкості вчиненого проступку, вину працівника, наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Суд вважає що у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності відсутні фактичні дані щодо допущених позивачем порушень; відсутні посилання на конкретні обставини вчинення порушення, які допустив позивач; викладені у наказі загальні формулювання не пояснюють суть порушень трудової дисципліни, які допустив у роботі позивач. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, розглянувши подані сторонами документи всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, враховуючи все наведене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. 4.Щодо поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Виключенням із цього правила є норма статті 240-1 КЗпП України, яка передбачає, що в разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, то орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та одночасно визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. Отже, у разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено, крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації. Подібна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № П/9901/101/18, а також постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/12916/15, від 06 березня 2019 року у справі № 824/424/16-а, від 13 березня 2019 року у справі № 826/751/16, від 07 липня 2020 року у справі № 811/952/15. Таким чином, враховуючи, що позивача звільнено саме з посади начальника команди воєнізованої охорони на станції Одеса-Застава 1 виробничого підрозділу «Одеський загін відомчої воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Укрзалізниця», належним способом захисту є саме поновлення його на посаду, з якої його було звільнено. Згідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи. Як зазначено у оскаржуваному наказі [PERSON] звільнено з посади у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності. З наказом позивач ознайомився після виходу з лікарняного 06.06.2024. Тобто, враховуючи приписи п. 2.27 Інструкції № 58, саме 06.06.2024 року є останнім робочим днем позивача на займаній посаді. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №520/11394/2020 від 30.11.2021. Оскільки 06.06.2024 року було останнім робочим днем позивача перед звільненням, позивач підлягає поновленню на посаді з 07.06.2024 року. Щодо обрахунку та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу суду зазначає наступне. Згідно частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13 зазначив, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Постанові Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Верховний Суд у постановах від 06 серпня 2019 року у справі № 640/4691/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 826/17601/14, від 12 серпня 2020 року у справі № 2-а-3279/10/1970, від 11 лютого 2021 року у справі № 814/197/15 також неодноразово висловив правову позицію щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Порядку № 100. Відповідно до підпункту з) пункту 1 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду. Згідно пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 12 місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Під час обчислення середньої заробітної плати за 12 місяців виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу двадцять третього пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації. Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 12 сумарного числа робочих днів за останні 12 календарних місяців згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. З наданої до суду копії довідки № 11 від 17.02.2025 АТ «Укрзалізниця» встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням складала 13 798,66 грн., а середньоденна заробітна плата 1 023,93 грн. Розрахунковий період становить (червень 2024 16 робочих днів, липень 2024 23 робочих дні, серпень 2024 22 робочих дні, вересень 2024 21 робочий день, жовтень 2024 23 робочих дні, листопад 2024 21 робочий день, грудень 2024 22 робочих дні, січень 2025 23 робочих дні, лютий 2025 20 робочих днів, березень 2025 21 робочий день, квітень 2025 22 робочих дні, травень 2025 12 робочих днів), всього 246 робочих днів * 1\~023,94 грн. = 251\~889,24 грн. Відповідно до стягнення з відповідача на користь позивача за період з 07.06.2024 по 16.05.2025 підлягає 251\~889,24 грн. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника. З огляду на вищевикладене, з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Броневщука має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2024 по дану ухвалення судом рішення з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. 5.Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування роботодавцем моральної шкоди. Так, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Верховний Суд України у постанові від 25.04.2012 у справі № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України указав, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.06.2021 у справі № 235/3191/19 констатував, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зав`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові від 13.01.2021 у справі № 495/2876/18 Верховним Судом наведено критерії визначення розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди згідно яких такий розмір суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і вважає суму у 10000 грн. достатньою для відшкодування його моральних страждань. 6.Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, пункт 269). Конституційний Суд України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначив, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії: договору про надання правової допомоги № 75/24 від 02 червня 2024 року; додатку до договору про надання правової допомоги № 75/24 від 01.07.2024; звіту про обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість (відповідно до договору про надання правничої допомоги № 75/24 від 02.06.2024), квитанції про сплату гонорару у сумі 5\~000 грн. В свою чергу, суд звертає увагу, що заперечення відповідачем щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката складності справи та виконаних адвокатом робіт суду не надані. Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI. Згідно з положеннями статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Лавентс проти Латвії (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. У зв`язку із вищенаведеним, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 5000 грн., є співмірною із складністю цієї справи, фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим часом на надання таких послуг. Як наслідок, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 5000 грн. Питання про стягнення суми судового збору, суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial