Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

У грудні 2024 року представник позивача адвокат Дігтярь Л.А. звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в Шевченківському районному у місті Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 06.03.2020р., актовий запис № 114. Після розірвання шлюбу прізвище Позивачки залишити [PERSON] . Визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , місце реєстрації: [ADDRESS] за місцем її проживання. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти, на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дати подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів і до досягнення доньки повноліття.Розподілити судові витрати. В обгрунтування позову зазначала, що спочатку подружнього життя з відповідачем стосунки були нормальними, але з початку 2023 року з`ясувалося, що наш шлюб є помилкою. Вона ніколи не наполягала на розлученні, враховувала інтереси доньки, але з початку травня 2023 року шлюбні сімейні відносини припинились, чоловік проживає окремо за кордоном, а я проживаю з донькою в Україні. Спільне життя з Відповідачем не склалося, у зв`язку з різними поглядами на життя та обов`язки, зовсім по-різному ми оцінюємо ті чи інші життєві ситуації, моральні обов`язки чоловіка та дружини. На цьому ґрунті між нами виникали розбіжності та непорозуміння. В сім`ї запанувала напружена атмосфера. Подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як нашим інтересам так і інтересам доньки. Ураховуючи взаємний обов`язок батьків утримувати дитину, реальні і розумні потреби дитини в її матеріальному забезпеченні на рівні, необхідному для її розвитку, а також те, що відповідач є працездатним, не обтяженим аліментними зобов`язаннями, має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, яка проживає з мамою і потребує такої допомоги, тому вважаю за можливе виходячи з вимог розумності та справедливості, просити визначити розмір аліментів на утримання доньки - 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) Відповідача щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку, з метою виконання батьком свого обов`язку по забезпеченню дитини. Проживаємо з донькою в м. Полтаві, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 20.08.2020р. № 01-12-03.1-09/14247 і Довідкою від 29.10.2024р. № 14. Відповідач живе окремо, не приймає участі у вихованні дитини, мало спілкується з донькою по телефону, проживає за кордоном.Між Позивачем і Відповідачем не вдалось досягти згоди щодо місця проживання малолітньої доньки [PERSON] . Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач власного житла в Україні не має, зареєстрований у будинку її батьків, але там не проживає тривали час. Позивач має постійний та достатній дохід, займається вихованням та утриманням доньки, забезпечує її матеріально та піклується про неї, піклується про станом здоров`я, проживають у квартирі, в якій створені належні умови для проживання дитини та її розвитку, дитина з мамою почуває себе у безпеці та спокійно. Отже, відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання доньки разом зі мною, чи негативно впливали б на її виховання та розвиток. Ухвалою судді від 09.12.2024 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 20.02.2025 року витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин кордону України у період із січня 2022 року по 28 жовтня 2024 року громадянина Туреччини, [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] . Витребувано у Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради висновок про доцільність чи не доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 25.03.2025 року підготовче провадження по справі закрито, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Представник позивчача у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участіта участі позивача, позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, правом на подачу відзиву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань не надсилав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві радив судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні процесуальних питань покладалася на розсуд суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, згідно вимог ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, згідно свідоцтва про шлюб від 06.03.2020р., що знаходиться в матеріалах, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб у Шевченківському районному у місті Полтаві відділі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), актовий запис № 114. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 25 липня 2020 року. Як встановлено з позовної заяви, подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримує, позивач примирення не бажає. Згідно зіст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно з ч. 3ст. 105 СК Українишлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності дост. 109 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 112 СК Українисуд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Сімейні відносини між сторонами фактично припинені,примирення неможливе,наявність шлюбу суперечить інтересам обох з подружжясуд вважає, що позов обґрунтовано, та підтверджено доказами, тому він підлягає задоволенню. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів, суд приходить до наступного висновку. Згідно коіпії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 25 липня 2020 року, що видане Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про що зроблене відповідний запис № 703, підтверджується, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно до положень ст. 51 Конституції Українитаст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічне положення норм законодавства передбачено частиною 1статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2ст. 181 СК України). Частиною 3статті 181 СК Українивстановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно положеньст.182 СК Українипри визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2). Відповідно до вищенаведених вимог закону, враховуючи вік дитини, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення із відповідача аліментів на утримання доньки у визначеному позивачкою розмірі, щомісячно, з дати подачі позову до суду 02.12.2024 року до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Відповідно до частини 1статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Статтею 192 СК Українипередбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічну позицію викладено в пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Щодо позовних вимог позивача про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Позивачка проживає разом з донькою [PERSON] , [INFO] у квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS] , де вона забезпечена усіма необхідними належними умовами. Позивач має постійний та достатній дохід, займається вихованням та утриманням доньки, забезпечує її матеріально та піклується про неї, піклується про станом здоров`я, проживають у квартирі, в якій створені належні умови для проживання дитини та її розвитку, дитина з мамою почуває себе у безпеці та спокійно. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку, наданого виконавчим комітетом Шевченківської районної в м. Полтаві ради , як органом опіки та піклування від 11.03.2025 року вбачається доцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Враховуючи вік дитини, можливість позивача створити доньці належні умови для проживання, розвитку та виховання, висновок органу опіки та піклування, докази, що містяться в матеріалах справи, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , суд вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , оскільки це забезпечить якнайкращі її інтереси. Позивачка [PERSON] сплатила судовий збір за вимоги про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини у розмірі 2422,40 гривень, а за подання позовних вимог про стягнення аліментів від сплати судового збору звільнена на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судовий збір в сумі 2422,40 гривень, а також на користь держави, судовий збір у розмірі 1211,20 гривень. Згідно ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст.3,10,110,112, 161, 180,182,185,191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved