Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, [PERSON] , [PERSON] , у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що дана квартира не приватизована, договір найму було укладено з тещею позивача [PERSON] у 2010 році, яка померла [INFO] . У квартирі зареєстровані позивач, відповідач син позивача, та треті особи дружина та донька позивача. Відповідач не проживає у спірній квартирі з 2004 року, не несе витрат по утриманню даної квартири, немає своїх речей, не цікавиться квартирою, не спілкується із батьками та сестрою, має власне житло. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням /викликом/ сторін. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.01.2025 року постановлено розгляд справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, [PERSON] , [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням /викликом/ учасників справи та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позові, просив такий задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився жодного разу, про місце, дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи про скерування судом повідомлень відповідачу за зареєстрованим місцем проживання згідно відповіді №859506 з ЄДР /а.с.12/. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Суд, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача, який причини неявки суду не повідомив, а також за відсутності представника третьої особи Львівської міської ради. Відтак, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд приходить до переконання про можливість, відповідно до ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечили. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням /викликом/ сторін, заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 04.08.2010 Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради винесено Розпорядження №632 про укладення договору найму жилого приміщення з переоформленням особового рахунку, згідно з яким договір найму квартири [ADDRESS] укладено із [PERSON] , яка зареєстрована у вказаній квартирі з 1971 року, у зв`язку із смертю основного квартиронаймача /а.с.9/. Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] /а.с.10/. Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №173189 від 09.10.2024 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /а.с.8/ Із свідоцтва про народження [NUMBER] від 08.12..1983 року вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] /а.с.22/. Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65\~ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.10.2023 року у справі № 759/21930/21 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців стверджується актами, складеним комісією ЛКП «Левандівка» від 10 жовтня 2024 року та від 06.06.2024 року, згідно яких у квартирі [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований, але не проживає за даною адресою з 2004 року /а.с.7, 23/. Згідно із долученого до матеріалів справи Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.11.2005 року [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться у [ADDRESS] /а.с.79/. Із показів свідка [PERSON] встановлено, що свідок проживає за адресою: [ADDRESS] та йому відомо, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає тривалий час, а саме з часу його одруження, приблизно з 2013 року. Відтак, з аналізу наявних матеріалів справи слідує, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, не надав суду відповідних доказів того, що позивач або інші особи, що проживають в даній квартирі чинили йому перешкоди в користуванні спірним житлом, та докази того, що він цікавиться спірним житлом та несе витрати з утримання квартири за себе, а тому відповідача, слід визнати таким, що втратив право користування житлом. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, із відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору при поданні позову до суду у розмірі 1211, 20 грн.

Outcome: approved