Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-26 00:00:00

Позивач за первинним позовом просить збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] до 1/3 частки із всіх видів доходу щомісячно на дітей до їх повноліття покликаючись на те, що визначені раніше аліменти, на даний час є мізерними, а діти потребують щораз більшого матеріального утримання. Позивач за зустрічною позовною заявою, просить виключити відомості про його батьківство з актового запису про народження, щодо [PERSON] . Свої вимог аргументує, тим, що між Позивачем та Відповідачем 19.11.2003 року було зареєстровано шлюб, який було розірвано за Рішенням суду від 06 червня 2016 року. [INFO] народилася [PERSON] . У графі «батько» записано - « [PERSON] ». Однак, на теперішній час він з цим не згодний, вважає, що бути батьком [PERSON] , може, оскільки на час її зачаття сторони не проживали разом. Також, з усних розмов з [PERSON] на теперішній час у нього є підстави вважати, що він все таки не являється біологічним батьком дитини. В свою чергу, [PERSON] завжди негативно налаштовувала дітей проти нього та чинила перешкоди у спілкуванні з ними. Зробити ДНК аналіз на батьківство Відповідач просто не в змозі, у зв`язку із перешкодами матері у спілкуванні з дітьми , а також у зв`язку із його перебуванням на службі у ЗСУ. Таким чином, первісний позов, який був поданий [PERSON] не може бути задоволений повністю із зазначених підстав, Оскільки він вважає, що він не є біологічним батьком дитини, відповідно бажає, щоб його виключили із запису про батька з актового запису про народження дитини [PERSON] . [PERSON] подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив у задоволенні первинної позовної заяви відмовити у частині стягнення аліментів на дочку [PERSON] , аргументуючи це тим, що розмір аліментів 1/3 частки із всіх його доходів є надмірно високими, оскільки діти проживають з матір`ю та вітчимом, які є працездатними та зобов`язаними утримувати дітей, а частка 1/3 із всіх доходів буде утримувати не дітей, а всю сім`ю [PERSON] . Посилається, що 04.07.202 року призваний на військову службу, в/ч [NUMBER] , де перебуває по даний час, де повинен закупляти амуніції для подальшого захисту України. На жаль, коштів в бюджеті України не вистачає, таким чином, військові повинні купувати собі все необхідне (одяг, бронежилети і тд.) самостійно, аби зберегти своє життя, здоров`я та надалі обороняти країну. З моменту розлучення [PERSON] забороняла йому спілкуватись з дітьми, а після того як дізналась про призов його до лав ЗСУ почала вимагати кошти. Також заперечує своє батьківство відносно [PERSON] , тому вважає доречним призначенням аліментів щодо сина [PERSON] . Окрім цього, стверджує, що сплачував усі аліменти за виконавчим листом до досягнення повноліття доньки [PERSON] , однак усі кошти [PERSON] витрачала на власний розсуд, не враховуючи інтересів дітей. На сьогоднішній день [PERSON] матеріально допомагає своїй доньці [PERSON] , яка є матір`ю одиначкою, тому значна частина коштів із його доходу спрямована на допомогу доньці та онуку. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, первинні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти зустрічного позову заперечила, просила у його задоволенні відмовити. [PERSON] до судового засідання не з`явився, представник заявника - [PERSON] , подала клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, проте під час розгляду справи у режимі відеоконференції на зв`язок так і не вийшла. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження. Рішенням Жидачівського районного суду від 06.06.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області, стягнено з [PERSON] на користь матері [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у розмірі 400 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 19 травня і до їх повноліття. Заявою [PERSON] нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу, згідно якої остання повідомила, що вона після того, як її матір [PERSON] розлучилися з її батьком [PERSON] , вона проживала із матір`ю, де в них виникали постійні конфлікти, з 2021 року проживає окремо від матері і їй матеріально допомагає батько. Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів станом на квітень 2022 року становить 10 537,42 грн. Висновком експерта від 18.02.2025 року №СЕ-19/114-24/30125-БД, стверджено, що [PERSON] може бути біологічним батьком дітей [PERSON] та [PERSON] , матір`ю яких є [PERSON] з ймовірністю 99,999999 %. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає правоможної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. У відповідності до ч.2 ст.182 СК України - мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.2 ст.192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3«Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, суд вважає, що первинна позовна заява підлягає до задоволення, твердження [PERSON] , що він не є батьком [PERSON] спростовується висновком експерта, твердження повнолітньої дочки [PERSON] , про те що матеріально допомогу їй надає батько [PERSON] , суд також не бере до уваги, оскільки [PERSON] не ставить вимоги про збільшення розміру аліментів на повнолітню дочку. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, не підлягає до задоволення аргументуючи це наступним. Статтею 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Пунктами 2.13, 2.13.1 "Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання", затвердженихнаказом Міністерства Юстиції України від 12 січня 2011 року N 96/5", встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3, - судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК України оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті, не допускається. Оспорити батьківство має право зокрема особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї, як батька, з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка, як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюванних відомостей з актового запису про народження дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (справа № 3451/05 "Калачова проти Російської Федерації", § 34, від 7 травня 2009 року). Зважаючи на викладене, оскільки висновком експерта підтверджено, що [PERSON] може бути біологічним батьком дітей [PERSON] та [PERSON] , матір`ю яких є [PERSON] з ймовірністю 99,999999 %, відповідно відсутні підстави у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Outcome: approved