Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача у спосіб визнання недійсним договору купівлі-продажу, застосування наслідків недійсності правочину щодо відшкодування збитків у подвійному розмірі та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовала тим, що 01.11.2024 року, на відстані, поза торговельними або офісними приміщеннями ФОП [PERSON] (ідентифікаційний код ЄДРПОУ: [NUMBER] ; місцезнаходження: [ADDRESS] ) між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару, відповідно до умов якого позивачем двома безготівковими грошовими переказами було сплачена на рахунок відповідача, грошові кошти в загальній сумі 4099,00 грн., за придбання товару: костюм спортивний у кількості двох штук. Після фактичного отримання товару, що був доставлений у спосіб пересилання ТОВ «НОВА ПОШТА», позивачем було встановлено, що отриманий товар є продукцією неналежної якості, про що було невідкладно повідомлено відповідача, у спосіб текстових повідомлень, з одночасною вимогою щодо відмови від договору купівлі-продажу, відшкодування збитків у спосіб повернення відповідачем позивачу сплачених за товар (фактично - за товар неналежної якості) грошових коштів в загальній сумі 4 099,00 грн. Проте, кошти ФОП [PERSON] позивачу не повернуто, у зв`язку із чим [PERSON] направила відповідачу письмову претензію №1/2024 від 17.12.2024 року. Позивач вказує, що станом до теперішнього часу її вимогу, викладену в претензії щодо відмови від договору купівлі-продажу, відшкодування збитків у спосіб сплати ФОП [PERSON] на користь позивача грошових коштів в загальній сумі 4 099,00 грн., із поверненням позивачем ФОП [PERSON] товару (фактично - товару неналежної якості), відповідачем не задоволено. Позивач вказує, що грошові кошти у розмірі 4 099,00 грн. сплачені нею на користь ФОП [PERSON] , є збитками, завданими позивачу за зазначеним вище договором купівлі-продажу товару від 01.11.2024 року, що підлягають відшкодуванню. Також позивач вказує, що з вини відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої через нечесну підприємницьку діяльність ФОП [PERSON] . На підтвердження обставин погіршення стану здоров`я позивач внаслідок душевних страждань, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо позивача, а також на підтвердження обставин, що перший із переданих (надісланих перевізником АТ «НОВА ПОШТА») відповідачем позивачу спортивних костюмів, було пошито із тканини неналежної якості, та з порушенням технології пошиття, а другий із переданих (надісланих перевізником АТ «НОВА ПОШТА») відповідачем позивачу спортивних костюмів, було пошито взагалі з іншої тканини ніж та, про яку інформувала відповідач перед укладенням оспорюваного договору. Також, обставини погіршення стану здоров`я позивача внаслідок душевних страждань, яких позивача зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо позивача, а також обставини, що перший із переданих (надісланих перевізником АТ «НОВА ПОШТА») відповідачем позивачу спортивних костюмів, було пошито із тканини неналежної якості, та з порушенням технології пошиття, а другий із переданих (надісланих перевізником АТ «НОВА ПОШТА») відповідачем позивачу спортивних костюмів, було пошито взагалі з іншої тканини ніж та, про яку інформувала відповідач перед укладенням оспорюваного договору. З урахуванням зазначеного, позивач просить судвизнати недійсним договір купівлі-продажу товару: костюмів спортивних у кількості дві одиниці, укладений 01.11.2024 року, на відстані, поза торговельними або офісними приміщеннями ФОП [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, як такий, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, тобто із застосуванням обману з боку ФОП [PERSON] ; застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу товару: костюмів спортивних у кількості дві одиниці, укладеного 01.11.2024 року, на відстані, поза торговельними або офісними приміщеннями ФОП [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, стягнувши з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 13 198,00 грн., з яких: 8 198,00 грн. - у відшкодування реальних збитків у подвійному розмірі; 5 000,00 грн. - у відшкодування завданої моральної шкоди. Також просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 21 січня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року заяву представника позивача - адвоката Сапонова О.В. про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін повернуто особі, яка її подала. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року заяву представника позивача - адвоката Сапонова О.В. про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін залишено без задоволення. Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялась на адресу її місцезнаходження у відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 95, 108). Згідно наявних у матеріалах справи доказів, поштовий конверт повернувся до суду без вручення. На довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 145). Суд повторно направив ухвалу про відкриття провадження у справі на адресу місцезнаходження відповідача (а.с. 146). Поштовий конверт повторно повернувся до суду без вручення. На довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 148). Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). У відповідності положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається із матеріалів справи, 01.11.2024 року, на відстані, поза торговельними або офісними приміщеннями ФОП [PERSON] (ідентифікаційний код ЄДРПОУ: [NUMBER] ; місцезнаходження: [ADDRESS] ) між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару, відповідно до умов якого позивачем двома безготівковими грошовими переказами було сплачена на рахунок відповідача грошові кошти в загальній сумі 4 099,00 грн., за придбання товару: костюм спортивний у кількості двох штук. Після фактичного отримання товару, що був доставлений у спосіб пересилання ТОВ «НОВА ПОШТА», позивачем було встановлено, що отриманий товар є продукцією неналежної якості, про що було невідкладно повідомлено відповідача, у спосіб текстових повідомлень, з одночасною вимогою щодо відмови від договору купівлі-продажу, відшкодування збитків у спосіб повернення відповідачем позивачу сплачених за товар (фактично - за товар неналежної якості) грошових коштів в загальній сумі 4 099,00 грн. ФОП [PERSON] позивачу грошові кошти не повернуто. 17.12.2024 року за вих.. №1/2024 від [PERSON] направила відповідачу письмову претензію. Позивач вказує, що станом до теперішнього часу її вимогу, викладену в претензії щодо відмови від договору купівлі-продажу, відшкодування збитків у спосіб сплати ФОП [PERSON] на користь позивача грошових коштів в загальній сумі 4 099,00 грн., із поверненням позивачем ФОП [PERSON] товару (фактично - товару неналежної якості), відповідачем не задоволено. Правовідносини сторін є споживчими, у яких позивач є споживачем послуги (покупцем товару), а відповідач надавачем послуги (продавцем товару). Спір у цій справі виник з приводу якості придбаного позивачем товару - спортивного костюму, веденням продавцем нечесної підприємницької діяльності із застосуванням обману з боку ФОП [PERSON] . Так, законодавство про захист прав споживачів регулюється Законом України «Про захист прав споживачів», положеннями Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами, що містять положення про захист прав споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пунктом 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром. У Постанові Верховного Суду у справі №333/6447/13-ц від 29.11.2018 зазначено, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів необхідно враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві. До фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, необхідно віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров`ю або майну споживача. Пунктом 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. У своєму позові позивач посилається на введення її в оману та використання відповідачем нечесної підприємницької практики, що в свою чергу є підставою для недійсності правочину. За змістом наведених норм для визнання недійсним правочину як такого, що укладений під впливом обману, необхідно, щоб сторона була введена в оману саме стосовно обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №910/4924/18). Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17. Із маетріалів справи вбачається, що позивач отримала спортивний костюм, який замовляла. Повідомила продавцю, що товар гарної якості та вона задоволена покупкою. Також покупець повідомила продавцю, що другий спортивний костюм їй не надійшов, на що відповідачем було одразу повідомлено про надходження іншого спортивного костюму окремою посилкою. Відповідно до скріншоту листування сторін у месенджері, що долучений позивачем до матеріалів позовної заяви, [PERSON] повідомила відповідачу, що одягала спортивний костюм та ходила у ньому, після чого повідомила ФОП [PERSON] про те, що спортивний костюм виготовлений з тканини неналежної якості та він закашлатився і з`явилися на швах «стрілки». Тобто, отримавши товар, позивач користувалася ним, а потім вказала на його неналежну якість. Будь-яких доказів того, що спортивний костюм виготовлено із неякісних матеріалів суду не надано. Вказані твердження позивача не підтверджуються належними та достатніми доказами у розумінні закону. Враховуючи вищенаведені норми, судом не встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами внаслідок придбання товару, вчинено відповідачем із застосуванням діяльності (дії або бездіяльності), що ввела споживача в оману, шляхом спонукання надати згоду на укладення правочину через надання неправдивої чи неповної інформації про якість товару, спосіб продажу, ціну товар, умови оплати та обміну, тощо, що виключає застосування нечесної підприємницької практики до позивача та визнання недійсним договору. Також суд звертає увагу, що позовні вимоги позивача про визнання правочину таким, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, визнання його недійсним, розірвання договору, є суперечливими. Положення ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 216, ст. 236 ЦК України передбачають, що у разі вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики, такий договір є недійсним з моменту його вчинення та не створює юридичних наслідків, додаткового визнання недійсним не потребує. Недійсний правочин не підлягає розірванню. Звернувшись до ФОП [PERSON] , у якої позивач придбала товар, остання повідомила, що повернути товар вже неможливо, оскільки покупець його одягала, а за відсутності повернутого товару такі кошти правомірно не могли бути повернуті позивачу. При вирішенні спору на підставі наявних у справі доказів, судом встановлено відсутність у позивача правових підстав для стягнення грошових сум з відповідача, оскільки придбаний товар продавцю не передавався, відповідні докази в матеріалах справи відсутні. Суд зауважує, що споживач мала право обміняти товар у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Також споживач мала право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Крім того суд звертає вагу на ту обставину, що позивачем додано до позовної заяви копії платіжних доручень про перерахунок відповідачу грошових коштів з призначенням платежу: переказ власних коштів. Доказів оплати за товар матеріали справи не містять. Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 460/2545/17, якщо право, за захистом якого звернувся позивач, не порушено, то і підстав для відшкодування моральної шкоди (похідної вимоги) немає. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним, таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, застосування наслідків недійсності правочину щодо відшкодування збитків у подвійному розмірі, позовна вимога про стягнення моральної шкоди, як похідна вимога, також задоволенню не підлягає. Щодо судових витрат. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору під час розгляду даної справи, а у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed