Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу і договору дарування недійсними та витребування майна. Свій позов мотивує тим, що 22.12.2020 року придбав в особисту приватну власність квартиру загальною площею 67,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що оскільки з 2005 року він фактично проживає в США, то ним періодично видавалися генеральні доручення на представництво його інтересів, зокрема, батькові [PERSON] , який помер у 2021 році. Крім того, з середини 2018 року він підтримував із [PERSON] стосунки, від яких [INFO] у них народився син [PERSON] . Зважаючи на хороші стосунки і наявність спільної дитини, наступні довіреності на представництво своїх інтересів він видав [PERSON] . Однак, з початку січня 2023 року відносини з [PERSON] у них розладилися, остання не надавала можливості бачитися та спілкуватися із сином та обмежила будь-які контакти. Зазначає, що в листопаді 2024 року йому стало відомо, що 09.01.2024 року [PERSON] без його згоди заволоділа належною йому квартирою, а саме: укладенням двох завідомо фіктивних договорів, які були укладено внаслідок зловмисної домовленості [PERSON] як його представника та її братом [PERSON] , зокрема, за три дні до закінчення терміну довіреності. Так, 09.01.2024 року [PERSON] уклала з [PERSON] фіктивний договір купівлі-продажу, за яким останній набув права власності на спірну квартиру. Проте, того ж дня, через 40 хвилин був укладений інший договір, за яким [PERSON] подарував зазначену квартиру [PERSON] . При цьому, він, як власник квартири, жодної згоди на продаж квартири не давав, її відчуження відбулося шляхом укладення фіктивних договорів. У зв`язку з чим, просить визнати недійсними договір купівлі продажу серії та номер 62 і дарування серії та номер 64 від 09.01.2024 року, а також витребувати із чужого незаконного володіння квартиру загальною площею 67,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.01.2025 року до участі у справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзивах та вказали, що договори укладені з дотриманням вимог чинного законодавства. Третя особа в судове засідання не з`явилася, проте у наданих письмових поясненнях просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом з`ясовано, що 22.12.2020 року [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, що зареєстрований в реєстрі за №1395, набув право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Також судом встановлено, що 09.01.2024 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким останній набув право власності на вказану нерухомість (а.с. ). В подальшому, згідно договору дарування квартири від 09.01.2024 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований в реєстрі за №64, відповідач набула право власності на дане житло (а.с ). Відповідно до ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при вчиненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Згідно з частинами першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Відповідно до частини другої цієї статті особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Як слідує із матеріалів справи, нотаріально посвідчену довіреність Ариванюк В.С. видав на ім`я [PERSON] 12.01.2021 року та на день укладення спірного договору купівлі-продажу, тобто 09.01.2024 року довіреність була діючою, скасована не була, позивачем не оспорювалася у встановленому законом порядку та судом недійсною не визнавалась. Зазначеною довіреністю [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма повноваженнями з ряду питань серед яких: розпорядження, придбання на його ім`я, відчуження (купівля-продаж, міна), здача в найм (оренду), управління, прийняття в дар, застави (іпотеки) належного йому на праві приватної власності будь якого рухомого чи нерухомого майна, одержання належного йому майна , включаючи грошові кошти (а.с. ). Як з`ясовано в судовому засіданні, на підставі вказаної довіреності Микитюк Т.В., як уповноважений представник [PERSON] 09.01.2024 року уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала останньому на праві власності і на продаж якої він її уповноважив. Тобто, [PERSON] діяла в межах довіреності, наданої позивачем, без перевищення повноважень, а тому укладення договору купівлі-продажу не потребувало якоїсь додаткової згоди чи схвалення з боку позивача. При цьому, факт придбання цієї квартири братом відповідача [PERSON] [PERSON] не свідчить про те, що [PERSON] діяла у власних інтересах та всупереч волі позивача, як довірителя. Кошти за придбання даної нерухомості [PERSON] були передані [PERSON] до підписання даного договору, що підтверджується п.2.2 спірного договору купівлі- продажу і на підставі укладеного договору право власності на спірну квартиру було зареєстроване за [PERSON] , відповідно з моменту такої державної реєстрації він став власником майна та набув право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом. Згідно з п.4.1. договору купівлі продажу квартири право власності на придбаний предмет договору виникає у покупця відповідно до ч.4. ст.334, ст.182 ЦК України та відповідно до ч.2. ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з моменту його державної реєстрації (а.с. ). Таким чином, відповідно до умов договору купівлі-продажу та вимог законодавства, право власності на квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.01.2024 р. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2075507307101 за [PERSON] (а.с. ), а тому набув усіх прав власника та міг розпоряджатися квартирою на власний розсуд і в будь-який період часу Щодо позовних вимог позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування, то суд приходить до наступних висновків. Як слідує із позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсними договір купівлі -продажу квартири на тій підставі, що нібито не уповноважував [PERSON] на продаж цієї нерухомості та вважає, що цей договір і договір дарування укладені внаслідок зловмисної домовленості відповідачів, а тому на підставі ст. 232 Цивільного кодексу України мають бути визнані судом недійсними. Разом з тим, позовна заява та додані до неї матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які вказують на зловмисну домовленість між відповідачами, зазначені правочини укладені згідно вимог чинного законодавства, а отже суд не вбачає підстав підстав для визнання таких договорів недійсними. Так, згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог згідно статті 232 ЦК України підлягає встановленню, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 759/25757/21, провадження № 61-4139св24, від 18 липня 2024 року у справі №\~643/13732/21, провадження №61-9849св23. Як вбачається із довіреності від імені [PERSON] , посвідченої 12 січня 2021 року, у ній чітко зазначено, що довіритель уповноважив представника [PERSON] , в тому числі, і на відчуження (купівля-продаж, міна) належного йому на праві приватної власності нерухомого майна. Відповідно - [PERSON] , як представник [PERSON] , 09 січня 2024 уклала договір купівлі - продажу квартири в межах наданих їй повноважень, визначених довіреністю. Крім того, у довіреності не застережені обмеження повноважень представника на вчинення певної юридичної дії чи конкретного правочину (а.с. ). Отже, зважаючи на зміст довіреності, позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] діяла всупереч волі довірителя або не в його інтересах. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] прибав квартиру за договором купівлі-продажу, який повністю відповідає вимогам законодавства, сплатив кошти за квартиру в повному обсязі, належним чином зареєстрував право власності на дане житло і відповідно мав право розпоряджатися вказаною нерухомістю на власний розсуд. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Отже, дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для\~визнання недійсними\~договорів купівлі-продажу\~і дарування\~квартири та\~витребування з\~чужого незаконного\~володіння нерухомого\~майна, а тому вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Інші доводи позивача, його представника та показання свідка не спростовують висновків суду

Outcome: dismissed