Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-19 00:00:00

короткий зміст позовних вимог. 26.11.2024 до суду подано позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Тетіївської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 28.11.2017 виконавчим комітетом Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №6. У шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22.04.2024, яке набрало законної сили 23.05.2024, у справі №940/203/24 шлюб між сторонами розірвано. Після припинення стосунків та розірвання шлюбу дочка [PERSON] залишилась проживати разом із батьком. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22.04.2024 у справі №940/193/24 з відповідача стягнено аліменти на утримання дочки на користь позивача. [PERSON] жодного разу не сплатила аліменти, з лютого 2024 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 25 525, 24 грн. Відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, з лютого 2024 року не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги на її утримання. На підставі наведеного, позивач звернувся до суду позовом про позбавлення батьківських прав та просив також встановити факт самостійного виховання ним дитини, що необхідний йому для подання заяви на відстрочку від мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Рух справи, позиція суду. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2024 справу передано на розгляд судді Гуцолу М.П. (а.с. 28). Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 28.11.2024 відкрито провадження по справі, витребувано з виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 30). 15.01.2025 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача - адвоката Неживок І.В.. 06.02.2025 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача - адвоката Неживок І.В., визнано обов`язковою явку до суду позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , продовжено на 30 днів строк проведення підготовчого провадження у справі (а.с. 52). 18.02.2025 на електронну пошту суду надійшов висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с. 59-63). Ухвалою суду від 26.02.2025 залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство оборони України (а.с. 72-73). Ухвалою суду від 13.03.2025 залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [INFO] (а.с. 91). 03.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті, викликано свідків по справі (а.с. 113-114). 29.04.2025 допитано свідків у справі, здійснено запит Тетіївської міської ради Білоцерківського району Київської області щодо наявності відомостей про проживання у громаді відповідача у справі (а.с. 139). 12.05.2025 до матеріалів справи долучено розрахунок заборгованості по аліментах (а.с. 149-153). 20.05.2025 суд ухвалив проводити заочний розгляд за наявними матеріалами справи. Позивач та його представник - адвокат Неживок І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлений про дату, час і місце судового засідання належним чином в силу пункту 3 ч.8 ст 128 ЦПК України, де зазначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (а.с. 147-148, 125-126) в судове засідання повторно не з`явилась, відзив на позов не подала, причини неявки суд не повідомила, заяви про відкладення судового засідання не надіслала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява представника за дорученням Панченко Л. про розгляд справи у її відсутності, при вирішенні спору покладалась на розсуд суду (а.с. 59). Представники Міністерства оборони України, [INFO] в судове засідання не з`явилися, про дату та час проведення судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень з боку позивача проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлені судом обставини справи. Судом встановлено, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 28.11.2017 виконавчим комітетом Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №6. У шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.07.2020 (а.с. 13). Батьками дитини [PERSON] в свідоцтві про народження зазначені в графі «Батько» - [PERSON] , в графі «Мати» - [PERSON] . Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22.04.2024, яке набрало законної сили 23.05.2024, у справі №940/203/24 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9). Після припинення стосунків та розірвання шлюбу дочка [PERSON] залишилась проживати разом із батьком. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2024/013482984 від 07.11.2024 [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). За тією ж адресою зареєстрований і позивач, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2024/011856637 від 01.10.2024 (а.с 7). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22.04.2024 у справі №940/193/24 з відповідача стягнено аліменти на утримання дочки на користь позивача (а.с. 10-12). Заборгованість [PERSON] станом на 01.10.2024 становила 25 525, 24 грн, а станом на 30.04.2025 становить 50 557,24 грн, що підтверджено розрахунками заборгованості по аліментах ВП [NUMBER] (а.с. 21, 151). Як вбачається з довідки-характеристики виконавчого комітету Тетіївської міської ради Кашперівського старостинського округу від 03.10.2024 №335, [PERSON] розлучений, на даний час сам доглядає свою малолітню дочку [PERSON] (а.с. 15). [PERSON] працює у ТОВ «ПРИЗМА-14» транспортувальником буряків на сезон виробництва з цукроваріння з 12.10.2024. Вказаний факт підтверджено довідкою ТОВ «ПРИЗМА-14» від 17.10.2024, вих. №419 (а.с. 16). Згідно довідки Кашперівського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Ластівка» від 03.10.2024 №34 [PERSON] є вихованкою старшої групи «Веселка». Мама дитини [PERSON] контакту із садочком не підтримує, з вихователем не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину до дитячого садочку приводить та забирає тато, на виклики до садочку приходить тато (а.с. 17). Відповідно до актів про встановлення фактів від 23.02.2024 та 02.10.2024 [PERSON] проживає за місцем своєї реєстрації разом із малолітньою донькою [PERSON] . Мати [PERSON] з дочкою не проживає та не спілкується, участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не забезпечує. Дитина перебуває на повному утриманні батька (а.с. 18-19). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивача у справі знає з моменту його народження, а відповідача - з моменту їх одруження з позивачем. Спочатку подружжя жило добре, а потім у них почалися непорозуміння. З січня 2024 року свідок відповідача не бачила, вихованням та утриманням дитини займається батько. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює помічником вихователя у малолітньої [PERSON] . Дитину бачить щодня, вона завжди охайна, нагодована, чиста, в садочок її приводять батько або бабуся. Матір дитини востаннє бачили кінці 2023 року, в садочок вона не приходила жодного разу. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частин 1 - 5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 1 - 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дочки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, то суд зауважує наступне. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Звертаючись до суду з зазначеною вимогою позивач зазначив, що факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини має для нього юридичне значення та необхідний йому для забезпечення захисту прав та інтересів його малолітньої дочки та враховуючи зміни в законодавстві щодо мобілізаційного періоду. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду. Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком № 5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для позивача юридичне значення, а саме: для реалізації позивачем права для вирішення питання щодо захисту прав та інтересів дитини. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві суд вважає що заявлена позивачем вимога підлягає до задоволення. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо малолітньої дочки є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки це буде відповідати інтересам дитини та сприяти захисту їх прав, Також судом, з досліджених в сукупності письмових доказів, а також показів свідків, які в порядку ст.ст. 77, 78 ЦПК України, є належними та допустимими, встановлено, що [PERSON] , який є батьком малолітньої дитини [PERSON] , самостійно утримує та виховує малолітню дочку, яка перебуває на його утриманні, дослідженими судом доказами також встановлено, що мати дитини [PERSON] проживає окремо від дочки, участі у її вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення позивачем самостійного виховання дитини та її перебування на повному утриманні батька, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для позивача, суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість цієї позовної вимоги, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для її задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією до платіжної інструкції про переказ готівки №17 від 20.11.2024 в сумі 2422,40 грн (а.с. 26). Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved