Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-22 00:00:00

19 грудня 2024 року адвокат Машкіна В.М., яка є представником позивача [PERSON] , звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із вказаною позовною заявою до [PERSON] , предметом якої є стягнення з відповідача [PERSON] 221100 грн. 86 коп., з яких 200100 грн. сума боргу, 17413 грн. 03 коп. інфляційне збільшення, 3587 грн. 83 коп. 3 % річних та крім того, представник позивача просила зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. Свої вимоги представник позивача обґрунтовувала тим, що [PERSON] мав намір укласти договір купівлі-продажу автомобіля з відповідачем [PERSON] . На виконання усних домовленостей позивач здійснив відповідачу перекази коштів в розмірі 200100 грн. відповідно до платіжних інструкцій P24A2699922753D8899 від 09 травня 2024 року на суму 150050 грн. та P24A2779740577D0961 від 27 травня 2024 року на суму 50050 грн. Однак, оскільки відповідач так і не уклав договір про купівлю автомобіля з позивачем та не досяг домовленостей щодо його укладення, а сам автомобіль позивачу не передав, дані кошти були надіслані йому без будь якої правової підстави. На вимогу позивача про повернення безпідставно отриманих коштів, яка була направлена позивачем на адресу відповідача 09 грудня 2024 року, відповідач відповіді не надав, вимогу не виконав. Посилаючись на викладене, представник позивача, просила стягнути з відповідача [PERSON] 221100 грн. 86 коп., з яких 200100 грн. сума боргу, 17413 грн. 03 коп. інфляційне збільшення, 3587 грн. 83 коп. 3 % річних та крім того, представник позивача просила зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду, які здійснювати за наступною формолою: сума 3% річних = С х 3 х Д / 365 / 100, де: С сума основного боргу, Д кількість днів прострочення, а також покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору. 25 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від\~13\~лютого 2025 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача [PERSON] адвокат Машкіна В.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому п. 2 ч. 7, п, 2 ч. 8, 11 ст. 128, ч. 3 ст. 131 ЦПК України, до суду не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки. Враховуючи, що відповідач у встановлений законом строк відзив не подав, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд дійшов такого. Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом приписів ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Частинами першою, п`ятою, шостою статті 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до платіжних інструкцій P24A2699922753D8899 від 09 травня 2024 року та P24A2779740577D0961 від 27 травня 2024 року [PERSON] переказав [PERSON] кошти в ромірі 150050 грн. та 50050 грн. (а.с. 9-10). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.\~1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Також особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дані положення цивільного кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми суб`єктами в кондикційному зобов`язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником. Особливістю матеріального об`єкта кондикційного зобов`язання є його універсальність таким об`єктом може бути будь-яке майно: як індивідуально-визначене, так і визначене родовими ознаками, у тому числі й грошові кошти. Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти як: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на\~прямій вказiвцi\~закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Так, відповідно до правового висновку Верховного Суду у спорі про стягнення безпідставно набутих коштів (справа № 6-122 цс14) зазначається, що ст. 1212 ЦК України, як підстава для задоволення позову, може застосовуватись лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунутим за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер стосунків між сторонами виключає можливість застосування судом до них положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі зобов`язання повернути майно потерпілому та дані правові висновки з підстав застосування окремих норм права є обов`язковими при розгляді справ в судах. Отже, в судовому засіданні встановлено, що договірні відносини між сторонами відсутні, письмовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, як це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», не укладався. Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що правові відносини з приводу купівлі-продажу транспортного засобу відповідача, на виникнення яких розраховував позивач, між сторонами не відбулися, оскільки договір не укладено, в той же час, відповідач [PERSON] збагатився за рахунок позивача, поза правовою підставою встановленою законом або договором, тому і подальше утримання отриманих коштів відповідачем є безпідставним. За такого ці кошти підлягають стягненню за правилами ст. 1212 ЦК України. Щодо стягнення інфляційного збільшення та трьох процентів річних, суд зазначає наступне. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Відповідно до\~ст.\~625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розрахунку заборгованості наданого представником позивача в позовній заяві, вбачається, що загальна заборгованість відповідача [PERSON] становить 221100 грн. 86 коп., з яких: 200100 грн. сума боргу, 17413 грн. 03 коп. інфляційне збільшення, 3587 грн. 83 коп. 3% річних (а.с. 5). Факт прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань щодо повернення позивачу безпідставно набутих коштів підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовано. Зазначене надає позивачу право на нарахування інфляційного збільшення та 3% річних за таке прострочення. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 200100 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 17413 грн. 03 коп. інфляційного збільшення, 3587 грн. 83 коп. 3% річних, нарахованих станом на 19 грудня 2024 року за кожною з платіжних інструкцій, підлягає задоволенню. Стосовно вимоги позивача про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду, суд зазначає. Відповідно до п. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Суд звертає увагу позивача на те, що згідно з ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд має виключне право зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені лише на підставі приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Як зазначалось вище, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Виходячи з наведених положень, суд розглядає позови та ухвалює рішення з приводу порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача. Оскільки права позивача можливо будуть порушені в майбутньому, що не позбавляє його права звернутися до суду в подальшому з позовом про стягнення 3% річних від суми простроченого грошового зобов`язання, тому підстави для задоволення позову в частині подальших нарахувань до моменту виконання рішення суду на теперішній час відсутні. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1769 грн. судового збору, оплата яких підтверджується відповідною платіжною інструкцією (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: partial