Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

24.07.2023 р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту (режиму) окремого проживання подружжя та припинення шлюбних відносин, в якому позивачка просила: - встановити факт (режим) окремого проживання та припинення шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] з 27 жовтня 1998 року до дня розірвання шлюбу 18 вересня 2002 року. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 06.08.1985 позивачка та відповідач зареєстрували шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] ; сина [PERSON] , [INFO] . З часом одруження виявилося невдалим і 18.09.2002 шлюб між ними було розірвано. Разом із цим позивачка зазначає, що вони з відповідачеми перестали проживати разом не з моменту розірвання шлюбу 18.09.2002р., а значно раніше -27 жовтня 1998 року, зокрема після того, як [PERSON] під час святкування дня народження спільного сина [PERSON] наніс позивачці тілесні ушкодження, що призвели до довгострокового розладу її стану здоров`я та зумовили необхідність лікування впродовж тривалого часу. Після цього інциденту [PERSON] відразу ж змінила місце свого проживання та переїхала разом із дітьми до своїх батьків в с. Нова Дмитрівка. Через вчинення насильства стосовно дружини та нанесення їй тілесних ушкоджень, сторони по справі не лише перестали проживати разом, а й у них припинились будь-які сімейні відносини, вони перестали вести спільний побут, вже не мали спільного бюджету, не несли спільні витрати на утримання і облаштування житла. Також вони усвідомлено втратили взаємні права та обов`язки, перестали піклуватись одне про одного та працювати на благо та добробут своєї сім`ї. Факт припинення шлюбних відносин та перебування в правовому режимі окремого проживання позивачка доводить наявністю у відповідача двох дітей, народжених іншими жінками в період перебування в зареєстрованому шлюбі з нею. Позивачка вказує, що внаслідок своїх усвідомлених та фактичних дій вони з відповідачем ще до реєстрації розірвання шлюбу припинили свої подружні і сімейні відносини шляхом припинення спільного проживання, відмови від взаємних прав та обов`язків, а також від ведення спільного побуту. Позивачка наполягає на встановленні вказаних фактів з огляду на те, що за правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної винності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки встановлення даних фактів, що мають юридичне значення, безпосередньо пов`язане з вирішенням подальшого спору про право власності на майно, то матеріально-правові вимоги, то на думку позивача, мають розглядатися за правилами позовного провадження. Враховуючи вище викладене, позивачка просила задовольнити заявлені позовні вимоги. Ухвалою судді від 11.08.2023 р. відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 29.02.2024 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження в справі і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 06.01.2025 р представник позивачки [PERSON] - адвокат Сизько Д.Б. позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання 15.05.2025 представник позивача не з`явився, але скерував до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання 15.05.2025 р. за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Як установлено судом, 06.07.1985 року було зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем, що стверджено копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Із копії свідоцтва про розірвання шлюбу № [NUMBER] від 16.10.2002 р., вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 18.09.2002 р. зроблено запис за №92. Після розірвання шлюбу прізвище громадянина та громадянки [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що вбачається з наявних в матеріалах справи копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.07.1986 та серії [NUMBER] від 23.11.1994. Із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00039300162 від 18.04.2023 вбачається, що [PERSON] являється батьком [PERSON] , [INFO] . Матір`ю дитини є [PERSON] . Також [PERSON] являється батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] , що стверджено копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00039294153 від 17.04.2023 р. Із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00039294071 від 17.04.2023, вбачається, що 24.09.2002 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який 19.02.2013 рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області справа №2306/4860/12 був розірваний. У судовому засіданні 23.01.2025 р. свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ствердили, що позивачка не проживає з відповідачем з 1998 року, після того як чоловік побив її на дні народження сина. Позивачка переїхала проживати до батьків у с. Нова Дмитрівка. Після цього позивачка та відповідач не пр живали разом, а потім розлучилися. Свідки вказали, що перебуваючи у шлюбі з позивачкою, відповідач став батьком ще двох дітей, народжених іншими жінками. Згідно зі статтею 56 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 119 Сімейного кодексу України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положеннями статті 120 Сімейного кодексу України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Позивачка просить суд встановити режим окремого проживання з 27.10.1998 р. до дня розірвання шлюбу - 18.09.2002 р. Режим окремого проживання, як і спільне проживання чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР (далі КпШС Української РСР), який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив. Тому встановлення режиму окремого проживання в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 17 січня 2023 року у справі № 293/2211/20, від 12.01.2024 у справі № 755/20288/21. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то судовий збір залишається за позивачем.

Outcome: dismissed