Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-20 00:00:00

21 лютого 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації частки спільного майна подружжя. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 20.07.2019 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 05.12.2023 року було розірвано. За час\~шлюбу ними\~було придбано\~спільне сумісне\~майно подружжя:\~легковий автомобіля\~«Mazda\~3»,\~2006\~року випуску,\~за 6\~000\~доларів США. З метою уникнути розподілу майна, оскільки у цей період сторони перебували в процесі розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] без згоди позивачки 31.08.2023 року відчужив їх спільний автомобіль «Mazda 3», 2006 року випуску, новому власнику. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію 1/2 вартості автомобіля «Mazda 3», 2006 року випуску, який був спільним сумісним майном подружжя, у розмірі 112\~709 грн. 40 коп. (що еквівалентно 3\~000 доларів США). Ухвалою суду від 05 березня 2024 року у справі було відкрите провадження та призначено підготовче засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29 серпня 2024 року по праві було призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження зупинено. 15 листопада 2024 року ухвалою суду від провадження у справі було поновлено у зв`язку з надходженням до суду клопотання експерта про погодження строків проведення експертизи. Ухвалою суду від 11 грудня 2024 року клопотання експерта було задоволено, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 29 січня 2025 року провадження у справі було поновлено у зв`язку з надходженням до суду висновку експерта від 16.01.2025 року № 1177/24-26. 13 березня 2025 року ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 30 жовтня 2024 року по справі підготовче провадження було закрите та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] [PERSON] підтримала вимоги позову, просила суд їх повністю задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині визнання автомобіля «Mazda 3», 2006 року випуску, спільною сумісною власності подружжя, не заперечив проти вимоги позивачки про стягнення на її користь компенсації вартості 1/2 частки вказаного автомобіля, проте, заперечив щодо розміру такої частки: просив суд врахувати вартість автомобіля, зазначену у договорі купівлі-продажу від 30.08.2023 року, та не брати до уваги висновок експерта від 16.01.2025 року № 1177/24-26, оскільки він був наданий експертом без фактичного огляду спірного автомобіля. Дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 20 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі 03.12.2022 року [PERSON] було придбано автомобіль «Mazda 3», 2006 року випуску, номер кузова/шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7594/22/004445 від 03.12.2022 року. Ціна автомобіля у вказаному договорі зазначена 300\~000 грн. 00 коп. 04 липня 2023 року [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між ним та [PERSON] , у якому зазначив, що вони з [PERSON] «спільне господарство не ведуть». Після чого, 30 серпня 2023 року [PERSON] продав автомобіль «Mazda 3», 2006 року випуску, номер кузова/шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1267 від 30.08.2023 року. Ціна автомобіля у вказаному договорі зазначена 20\~000 грн. 00 коп. Доказів наявності згоди позивачки [PERSON] на укладання даного договору суду не надано. 05 грудня 2023 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у цивільній справі № 686/17391/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 05 січня 2024 року. Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення\~компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час\~вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Отже, судом об`єктивно встановлено, що автомобіль «Mazda 3», 2006 року випуску, номер кузова/шасі [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Продаж вказаного автомобіля хоча і був здійснений відповідачем під час шлюбу, проте після подання ним позову про розірвання цього шлюбу із зазначенням факту відсутності спільного ведення господарства з дружиною [PERSON] . Оскільки, відповідачем [PERSON] не доведено наявності згоди [PERSON] на укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1267 від 30.08.2023 року, як і не доведено того факту, що кошти, отриманні ним після продажу спірного автомобіля були використані в інтересах сім`ї. Тому, автомобіль «Mazda 3», 2006 року випуску, номер кузова/шасі [NUMBER] , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу. Щодо компенсації за належну частку у спільному майні подружжя Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Щодо правового механізму визначення розміру такої компенсації Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просила стягнути компенсацію 1/2 частки вартості незаконно відчуженого майна подружжя автомобіля «Mazda 3», 2006 року випуску, номер кузова/шасі [NUMBER] , в сумі 112 709 грн. 40 коп., що є половиною його вартості на момент придбання цього автомобіля сторонами (станом на 03.12.2022 року). Разом з тим, представник відповідача [PERSON] [PERSON] просить суд визначити розмір компенсації 1/2 частки вартості спірного автомобіля, виходячи із його вартості, вказаної у договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1267 від 30.08.2023 року, де зазначено, що вартість автомобіля 20\~000 грн. 00 коп. Проте, задовольняючи частково позовні вимоги щодо визначення розміру компенсації, суд керується дійсною його вартістю на час розгляду справи, яка згідно висновку експерта від 16.01.2025 року № 1177/24-26 становить 209 367 грн. 23 коп., відповідно, 1/2 частка вартості - 104 683 грн. 61 коп. Щодо судових витрат Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, на професійну правничу допомогу. Судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Позивачкою [PERSON] при подачі позову сплачено судовий збір у сумі 1\~211 грн. 20 коп., а також, 5\~300 грн. 96 коп. за проведення експертизи. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог (задоволено 92,88 % заявлених позовних вимог), з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційна до задоволених позовних вимог: судовий збір - 1 124 грн. 96 коп. та витрати на проведення експертизи - 4 923 грн. 53 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved